№ 207/956/19
№ 2/207/931/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді -Тюлюнової В.Г.

при секретарі - Куцевол Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кам`янське справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «ДніпропетровськГАЗ», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут», про зобов`язання вчинити певні дії.

ВСТАНОВИВ:

19.03.2019 року до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Оператора газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз Збут», про зобов`язання вчинити певні дії. 08.04.2019 року відкрито провадження по справі та було призначено підготовче засідання на 28.05.2019 року на 09:00 годину. В подальшому, розгляд справи неодноразово відкладався.

До судового розгляду справа була призначена 31.07.2019 року, судовий розгляд неодноразово відкладався.

В ході розгляду справи, представник відповідача ОСОБА_3 повідомив суд та надав відповідні документи про те, що найменування відповідача було змінено на Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз». Сторона позивача та представник третьої особи Кірпіч О ОСОБА_4 М. ознайомилися з цими документами та не заперечували проти зміни найменування відповідача у справі.

Позов вмотивовано тим, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 та споживачем природного газу за вказаною адресою. Зазначав, що в грудні 2017 року на будинку АДРЕСА_2 було встановлено загальнобудинковий лічильник газу, за показами якого нараховувалася плата за споживання природного газу для позивача. В подальшому, цей лічильник газу був демонтований представниками відповідача і нарахування оплати за спожитий газ здійснювалося по середнім нормам споживання. Вказував, що лічильник газу був встановлений відповідачем незаконно, без погодження із самим позивачем та управляючої компанії, на утриманні якої знаходиться вказаний будинок та без наявних у відповідача документів. На численні вимоги позивача про встановлення індивідуального лічильника газу відповідач відмовляв у встановлені такого лічильника та посилався на законність своїх дій щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу, однак позивач від встановлення індивідуального лічильника не відмовлявся та вважає, що його права, як споживача комунальних послуг, порушені, а саме: невірно визначені об`єми спожитого ним природного газу. Просить суд зобов`язати відповідача перерахувати фактичного об`єму споживання природного газу за нормами, встановленими Кабінетом міністрів України за відповідні періоди часу.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що дійсно в будинку АДРЕСА_2 був встановлений загальнобудинковий лічильник газу, встановлення якого здійснено на підставі договорів укладених з управляючою компанією, на утриманні якої перебуває вказаний будинок. Через те, що цей лічильник газу був демонтований, позивачу був нарахований об`єм споживання газу по середнім нормам споживання. Встановлення індивідуального лічильника газу заперечує та вважає, що на відповідача не поширюється такий обов`язок. Також, заперечує, що права позивача були порушені, адже законодавством не передбачено здійснення перерахунку за спожитий газ. Проти позову в частині вимоги про зобов`язання здійснити перерахунок у майбутньому заперечує, адже не вважає такий спосіб захисту законним. Проти задоволення іншої частини позову також заперечує.

Третя особа у своїх поясненнях звернула увагу суду, що позов стосується відносин щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу та визначення об`єму споживання газу за цим лічильником, що виникли між позивачем і відповідачем та не стосуються питань постачання природного газу, відношення до якого має третя особа. Третя особа також заперечувала проти задоволення позову, мотивуючи свої пояснення законністю дій відповідача щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу та використання його показів для нарахування оплати за спожитий позивачем газ.

Сторони та інші учасники справи скористалися своїм правом на подання заяв по суті справи та доказів. Позивач предмет або підставу позову не змінював, позовні вимоги теж не змінював. Відповідачем було заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи додаткового доказу, однак зроблено це було в порушення приписів ч. 8 ст. 83 ЦПК (на стадії судового розгляду та без обґрунтування причин пропуску строку), тому такий доказ судом не приймається до уваги.

Позивач та його представник адвокат Монатко Денис Сергійович до суду з`явилися, позов підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача до суду з`явився, позов не визнав з підстав викладених у заявах по суті справи.

Представник третьої особи до суду не з`явився, судом було вирішено питання про розгляд справи за відсутності третьої особи на підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК, адже в матеріалах справи наявні письмові пояснення представника третьої особи і судом забезпечувалася можливість надати додаткові пояснення в процесі розгляду справи по суті, які третьою особою також були надані.

Вислухавши пояснення сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, керуючись завданнями цивільного судочинства, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у грудні 2017 року в будинку АДРЕСА_2 було встановлено загальнобудинковий лічильник газу.

23.01.2018 року позивач звертався до відповідача із заявою про встановлення індивідуального лічильника газу (вх. № ЗГ-439-Dp01.3-0118), однак листом від 23.01.2018 року за вих. № Dp01.3-ЛВ-1534-0118 повідомлено, що за вказаною адресою вже встановлено загальнобудинковий лічильник газу, а тому облік і розрахунок плати за газ буде здійснюватися за цим лічильником.

01.04.2018 року представниками відповідача було виявлено позаштатний режим роботи загальнобудинкового лічильника газу, його було демонтовано та відправлено на ремонт. У зв`язку із цим відповідач почав здійснювати розрахунок плати за спожитий природний газ за середнім обсягом споживання.

В подальшому, позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про встановлення індивідуального лічильника газу та надання пояснень щодо нарахування плати за спожитий газ (вх. № ЗГ-10108-Dp-0918 від 25.09.2018 року, вх. № ЗГ-11160-Dp01-10180 від 16.10.2018 року, вх. № ЗГ-12321-Dp.01-1118 від 05.11.2018 року).

Листами відповідача від 09.10.2018 року за вих. № Dp01.3-ЛВ-15907-1018, від 22.10.2018 року за вих. № Dp01.3-ЛВ-16446-1018 та вих. № Dp01.3-ЛВ-16439-1018, від 09.11.2018 року за вих. № Dp01.3-ЛВ-17357-1118, позивачу надавалися роз`яснення про правомірність дій відповідача щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу та використання його показань для нарахування об`ємів споживання газу. Повідомлялося про відсутність підстав, як для встановлення індивідуального лічильника газу, так і про застосування норм споживання газу, встановлених Кабінетом міністрів України.

09.01.2019 року позивач звертався до відповідача із заявою (вх. № ЗГ-249-49001-0119) про надання розрахунку за спожитий газ.

Листом від 14.01.2019 року за вих. № 49001.3-Лв-423-0119 відповідач надав такий розрахунок, згідно з яким позивачу було нараховано наступні об`єми спожитого природного газу (на 1 людину за 1 календарний місяць): за грудень 2017 року 15,08 куб. м., січень 2018 року 18,98 куб. м., лютий 14,26 куб. м., березень 23,67 куб. м., квітень 2018 року 18,9 куб. м., травень 18,91 куб. м., червень 18,9 куб. м., липень 18,91 куб. м., серпень 18,91 куб. м., вересень 18,9 куб. м., жовтень 18,91 куб. м., листопад 18,9 куб. м., грудень 18,91 куб. м., січень 2019 року 18,91 куб. м. Вказане підтверджується, також, рахунками за спожитий газ, копії яких містяться в матеріалах справи.

Вказані обставини визнаються сторонами, отже суд не має жодного сумніву щодо їх достовірності.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону Про захист прав споживачів (далі Закон № 1023-XII), держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону № 1023-XII крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Відповідно до ст. 1 Закону Про житлово-комунальні послуги (далі Закон № 1875-IV), який був чинним на момент виникнення відносин між сторонами, комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст. 2 Закону Про житлово-комунальні послуги (далі Закон № 2189-VIII), предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону № 1875-IV, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 2189-VIII, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1.1 - 1.3 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2498 (далі - Типовий договір), цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС.

Суд установив, що позивач приєднався до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує за спожитий природний газ в сумі, яку не оспорює.

Також, суд враховує, що відповідачем не спростовувався факт договірних відносин з позивачем щодо споживання ним природного газу. Навпаки, відповідач вказував на правомірність своїх дій щодо нарахування позивачу об`ємів природного газу за показами загальнобудинкового лічильника газу.

Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором, а саме розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», розділом V «Права та обов`язки споживача» та розділом VІ «Права і обов`язки постачальника».

Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору відповідач взяв на себе зобов`язання постачати природний газ споживачу в необхідних об`ємах (обсягах), а він взяв на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 року у справі № 529/613/17-ц зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу). У тексті Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу) неодноразово вживається словосполучення «договір купівлі-продажу» (зокрема: стаття 1, частина четверта статті 19, частина перша статті 25, пункти 6, 7, 8 частини першої статті 31). Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. У зв`язку з тим, що обраний позивачем спосіб захисту є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. А тому у випадку порушення юридичною особою законодавства при нарахуванні плати за постачання централізованого опалення споживач має право оскаржити в судовому порядку такі його дії та вимагати здійснення відповідного перерахунку».

Викладене дозволяє прийти до висновку, що між сторонами укладено договір постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу, що за своєю суттю є договором купівлі-продажу, а у випадку порушенням відповідачем законодавства при нарахуванні плати за постачання природного газу, споживач має право оскаржити в судовому порядку такі його дії та вимагати здійснення відповідного перерахунку.

Разом з тим, відповідно до статей 15, 16 ЦПК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом свого порушеного права наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси таких осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Порядок та підстави забезпечення населення приладами обліку природного газу врегульований Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Законом України «Про ринок природного газу», Главою 5 розділу XI Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2494, Тимчасовим положенням про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620 (далі Тимчасове положення), Типовим договором розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2498 та Типовим договором постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженим постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2500.

Так, згідно з пунктом 4 Тимчасового положення ініціювати встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирний будинок, групу багатоквартирних будинків, групу споживачів можуть як власник (власники) такого будинку (таких будинків) (квартир), так і оператор газорозподільної системи. Встановлення будинкового вузла обліку здійснюється згідно з Кодексом газорозподільних систем.

У разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти.

Відповідно до положень статей 2 - 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку, зокрема для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі - з 01 січня 2018 року.

Виконавцями робіт із встановлення вузлів обліку природного газу є суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території та отримали відповідні дозволи для виконання робіт із встановлення вузлів обліку природного газу.

Суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року.

У разі відмови населення від встановлення суб`єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, лічильників газу розподіл природного газу припиняється населенню, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - з 01 січня 2018 року.

Велика Палата Верховного Суду, у постанові від 07.11.2018 року (справа № 214/2435/17) зазначила, що зі змісту статті 6 Закону № 3533-VI вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Стаття 6 Закону № 3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 глави 4 розділу IX Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою, якщо побутовий споживач, який не забезпечений лічильником газу (індивідуальним або загальнобудинковим), відмовляється від його встановлення за рахунок Оператора ГРМ (що підтверджується актом про порушення, складеним відповідно до вимог глави 5 розділу XI цього Кодексу), фактичний об`єм спожитого (розподіленого) природного газу по побутовому споживачу за відповідний календарний місяць визначається за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, визначеними у додатку 15 до цього Кодексу.

Однак, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018 року в справі № 826/1413/17, визнано незаконним, таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили та визнано нечинним в окремій частині Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року №2494, із змінами і доповненнями, внесеними постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 26 листопада 2015 року № 2845, від 10 березня 2016 № 304, від 11 серпня 2016 року № 1418, а саме в частині слів «… або загальнобудинковим», які містяться в абзаці сьомому пункту 3 глави 4 розділу IX цього кодексу. Вказане рішення суду є таким, що набуло законної сили і його виконання не зупинено судами вищих інстанцій.

Судом було встановлено, що відповідач змінив порядок нарахування оплати за спожитий газ позивачу. Отже, для встановлення підстав для застосування пункту 3 глави 4 розділу IX Кодексу ГРМ, необхідно встановити, чи був забезпечений позивач індивідуальним лічильником газу та чи відмовлявся він від його встановлення.

Відповідачем до суду були надані договір від 19.09.2016 року за № 176/м про забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового (загальнобудинкового) лічильника ВОГ та договір від 16.09.2016 року за № 176/з щодо зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку та лічильників газу, встановлених у квартирах споживачів. Також, відповідачем надані акт від 13.12.2018 року про монтаж (заміну) засобу вимірювальної техніки (ПЛГ) та акт перевірки загальнобудинкового вузла обліку від 13.12.2018 року.

Предметом договору від 19.09.2016 року за № 176/м є зобов`язання відповідача в порядку та на умовах, визначених договором виконати монтаж будинкового (загальнобудинкового) ВОГ на будинку позивача (п. 2.1 Договору).

Розділом 3 цього Договору, встановлено порядок монтажу ВОГ, зокрема: щодо попереднього узгодження такого монтажу.

Аналогічні за змістом положення містить і договір від 16.09.2016 року за № 176/з, але щодо зняття показів з лічильника газу.

Суд погоджується із позивачем в частині заперечення щодо вказаних договорів відповідача, адже відповідачем не доведено саме виконання положеннь договору від 19.09.2016 року за № 176/м про забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового (загальнобудинкового) лічильника ВОГ та договору від 16.09.2016 року за № 176/з щодо зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку та лічильників газу, встановлених у квартирах споживачів.

31.10.2018 року позивач звертався до Комунального підприємства Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду Кам`янської міської ради із заявою про надання інформації щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу за його адресою. Листом від 30.11.2018 року за вих. № Є-8235 позивачу повідомлено, що Управляюча компанія жодних погоджень із встановлення загальнобудинкового лічильника газу не надавала, договорів щодо цього із відповідачем не укладала та заперечує проти встановлення такого лічильника газу.

Також, суд звертає увагу, що в акті від 13.12.2018 року про монтаж (заміну) засобу вимірювальної техніки (ПЛГ) та акті перевірки загальнобудинкового вузла обліку від 13.12.2018 року відсутні підписи зі сторони споживача чи особи, що їх замінює. Натомість, вказані акти містять дані та підписи осіб, які є представниками відповідача.

До того ж, відповідач, фактично, надає докази встановлення загальнобудинкового лічильника газу вже під час дії Закону № 3533-VI в редакції, згідно якої загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" (ч. 2 ст. 2 Закону № 3533-VI). Статтю 2 Закону доповнено новою частиною згідно із Законом № 2260-VIII від 21.12.2017 року, який набрав чинності з 20.01.2018 року, тобто до встановлення лічильника згідно актів відповідача.

Згідно з п. 5 глави 2 Розділу ХІ Кодексу Газорозподільних систем до порушень, внаслідок яких Оператор ГРМ змінює встановлений режим нарахування об`ємів (обсягів) розподіленого природного газу споживачу, належить, зокрема відмова в доступі до об`єкта побутового споживача, який розраховується за нормами споживання, внаслідок чого Оператор ГРМ не здійснив за власний рахунок встановлення лічильника газу побутовому споживачу.

Ознайомлення побутового споживача із запланованими датою та часом встановлення лічильника газу має бути підтверджено позначкою про вручення йому письмового попередження про встановлення лічильника газу, яке має бути надане побутовому споживачеві не пізніше ніж за десять робочих днів до запланованої дати встановлення лічильника газу. При цьому представник Оператора ГРМ в акті про порушення має попередити споживача під особистий підпис про те, що розрахунки за спожитий газ за граничними об`ємами споживання природного газу населенням буде здійснено через 20 днів з дня складання акта про порушення, і про те, що до цього часу споживач має забезпечити доступ представникам Оператора ГРМ для безкоштовного встановлення лічильника газу. У разі забезпечення споживачем протягом цього строку доступу представникам Оператора ГРМ для безкоштовного встановлення лічильника газу процедура нарахування за граничними об`ємами споживання природного газу населенням не застосовується.

Отже, визначення фактичного споживання природного газу за встановленим у додатку 15 до Кодексу Газорозподільних систем, граничного об`єму споживання, є відповідальністю, яка застосовується до конкретного побутового споживача за відмову від встановлення індивідуального лічильника газу за рахунок оператора газорозподільної мережі.

Як вже було встановлено судом, позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогою про встановлення індивідуального лічильника газу і як випливає із вказаного, саме про встановлення індивідуального лічильника газу йдеться у статті 6 Закону № 3533-VI, про що зазначала Велика Палата Верховного суду. Також, встановлено і відповідачем не заперечується, що він відмовляв позивачу у встановлені індивідуального лічильника газу, посилаючись на правомірність дій відповідача щодо встановлення будинкового лічильника. Відповідач не надав доказів щодо відмови позивача від встановлення лічильника газу.

Відповідно до ч. 2 Глави 5 Розділу IX Кодексу газорозподільних систем, у разі наявності ВОГ природного газу, встановленого для ведення такого обліку в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків або гуртожитків, визначення об`єму спожитого природного газу мешканцями зазначених об`єктів здійснюється відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620.

Відповідно до п. 5 вказаного Тимчасового положення, обсяги спожитого мешканцями будинку (будинків) природного газу, обладнаного будинковим вузлом обліку, визначаються:

1) у будинках, де не встановлено квартирних лічильників газу, - за показаннями будинкового вузла обліку з подальшим розподілом обсягів спожитого газу між споживачами пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі або іншому ізольованому житловому приміщенні;

2) у будинках, де крім будинкового вузла обліку частково встановлено квартирні лічильники газу:

для споживачів, що мають квартирні лічильники газу, - за показаннями таких лічильників;

для споживачів, що не мають квартирних лічильників газу, - за показаннями будинкового вузла обліку, з яких виключаються сумарні показання квартирних лічильників газу, встановлених у цієї групи споживачів, з подальшим розподілом такої різниці оператором газорозподільної системи між споживачами, які не мають квартирних лічильників газу, пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі або іншому ізольованому житловому приміщенні.

Однак, вказане не узгоджується із приписами ст. 18 Закону Про ринок природного газу, згідно з якою, постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. Побутові споживачі у разі відсутності приладів обліку природного газу споживають природний газ за нормами, встановленими законодавством, до термінів, передбачених у частині першій статті 2 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу".

Таким чином, суд приходить до висновку, що саме по собі встановлення загальнобудинкового лічильника газу за адресою позивача сторонами не спростовується, однак позивачем оспорюється правомірність його встановлення та використання відповідачем. З іншого боку, відповідачем не доведена правомірність встановлення загальнобудинкового лічильника газу за адресою позивача та нарахування за показами цього лічильника газу оплати за спожитий газ позивачу. Також, відповідачем не доведена відмова позивача від встановлення індивідуального лічильника, яка б давала підстави для застосування відносно позивача такого виду відповідальності, як зміна порядку нарахування плати за газ. Саме тому, суд приходить до висновку про неправильне нарахування оплати за спожитий позивачем газ (ціни), а також, що з урахуванням приписів ст. 4 Цивільного кодексу, має бути застосовано нормативний акт вищої сили, тобто Закон Про ринок природного газу (ст. 18) та постанови Кабінету міністрів, які регулюють норми споживання газу.

Враховуючи викладене, з 19.08.2017 року підлягає застосуванню постанова Кабінету міністрів України № 203 від 23.03.2016 р. у редакції від 19.08.2017 р., згідно якої норма споживання газу за наявності плити газової та відсутності централізованого гарячого водопостачання, складає 5,4 куб. м., на 1 людину на 1 місяць.

Вказана постанова була скасована рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва № 826/2507/18 від 30.05.2018 року, яке було залишено в силі Постановою Київського апеляційного адміністративного суду № 826/2507/18 від 09.08.2018 року.

З 09.08.2018 року підлягає застосуванню постанова Кабінету міністрів України № 63 від 30.01.2019 року, згідно з якою нормою споживання є 5,39 куб. м., на 1 людину за 1 місяць, яка була змінена постановою Кабінету міністрів Україна від 27 лютого 2019 р. № 143, яка набула чинності з 07.03.2019 року, однак, норма споживання газу, фактично, не змінена і становить 5,39 куб. м., на 1 людину за 1 місяць.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

У згаданій вище постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 року у справі № 529/613/17-ц, суд прийшов до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту (здійснення перерахунку за минулий час) є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у цій справі обраний позивачем спосіб захисту є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Суд звертає увагу, що позовні вимоги позивача стосуються норм споживання газу і, у випадку, якщо такі норми позивачем зазначені не правильно, суд може вирішити це питання шляхом часткового задоволення позову.

Тому, суд задовольняє позов частково, а саме в частині здійснення перерахунку об`ємів природного газу за грудень 2017 року, січень липень 2018 року за нормою споживання 5,4 м.куб у місяць на одну людину, за серпень грудень 2018 року, січень березень 2019 року за нормою споживання 5,39 м.куб у місяць на одну людину, тобто за період дії відповідних постанов Кабінету міністрів України.

В іншій частині позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити, адже обраний позивачем захисту прав спрямований у майбутнє та не є ефективним з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази щодо нарахування оплати за спожитий газ після березня 2019 року. Висновок про те, що відповідач порушує права позивача, в такому випадку, буде таким, що ґрунтується на припущеннях та може порушити права відповідача у разі зміни існуючих норм споживання газу або з інших підстав, що не було предметом розгляду цієї справи.

Також, суд звертає увагу, що у рішенні Європейського суду з прав людини в справі "Сутяжник проти Росії" (№ 8269/02) ЄСПЛ зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.

У справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05, рішення від 07 липня 2011 року, яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року) ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції (пункт 33 рішення).

Ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o. проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96).

Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98).

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У зв`язку із задоволенням позову та з урахуванням того, що позивача звільнено від сплати судового збору, судові витраті у вигляді судового збору в розмірі 1536,8 грн (по 768,40 грн., за кожну вимогу позивача, яка була задоволена), підлягають стягненню з відповідача на користь Держави Україна.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті судові витрати пов`язані із наданням правничої допомоги, а саме: в сумі 500,00 грн.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «ДніпропетровськГАЗ», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут», про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «ДніпропетровськГАЗ» здійснити перерахунок об`ємів природного газу по квартирі АДРЕСА_1 за грудень 2017 року, січень липень 2018 року за нормою споживання 5,4 м.куб у місяць на одну людину.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «ДніпропетровськГАЗ» здійснити перерахунок об`ємів природного газу по квартирі АДРЕСА_1 за серпень грудень 2018 року, січень березень 2019 року за нормою споживання 5,39 м.куб у місяць на одну людину.

Стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «ДніпропетровськГАЗ» на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 500,00 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «ДніпропетровськГАЗ» на користь ОСОБА_5 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1536,8 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо Дніпровському апеляційному суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя В.Г. Тюлюнова