КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/3817/2019 Головуючий у 1-й інстанції: Колесник О.М.
753/1531/18-ц Доповідач-ЧобітокА.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 01.07.2016 року по 30.06.2017 року він працював в ТОВ „Рада-7" на посаді комерційного директора за сумісництвом. Згідно штатного розкладу позивачу був встановлений посадовий оклад у розмірі з 01.07.2016 року - 1450,00 грн. 00 коп., в грудні 2016 року - 1600,00 грн. 00 коп. та з 01.01.2017 року - 3200,00 грн. 00 коп. Згідно домовленісті з відповідачем заробітна плата мала виплачуватися на картковий рахунок позивача № 2571 відкритий у АТ «УкрСиббанк». Разом з тим, отримавши в банку в січні 2018 року виписку по особовому рахунку, позивач встановив, що відповідач не виконував належним чином своїх обов'язків по виплаті заробітної плати, у зв'язку з чим утворилася заборгованість за період роботи з 01.07.2016 року по 30.06.2017 року, що становить 28 050 грн. 00 коп. Крім того, позивачем на дату звільнення з ТОВ «Рада-7» було не використано 24 календарних дні щорічної відпустки. Посилаючись на норми Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 та ст.73 КЗпПУ, позивачем було проведено розрахунок, відповідно до якого відповідач мав оплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 896 грн. 24 коп.

Оскільки з дня його звільнення відповідач не сплатив заробітну плату, тому, відповідно до ст.117 КЗпП України позивач вважає, що підприємство має виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. За таких обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 28 050, 00 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 1 896, 24 грн., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Зазначає, що судом першої інстанції було помилково взято до уваги лист АТ «УкрСиббанк», який адресований відповідачу, в якому банк зазначає про перерахування коштів на рахунок від відповідача до позивача, а також про помилку в банківській системі, що зумовило некоректне відображення операцій по рахунку позивача. На його думку даний лист не відповідає вимогам допустимості.

Надані відповідачем платіжні доручення не відповідають вимогам достовірності, оскільки з них неможливо встановити за якими реквізитами та яким особам здійснювалося перерахування коштів. В той же час, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам позивача та мотивам їх відхилення. Позивачем було надано до суду банківську випуску, яка є єдиним банківським документом, підтверджуючим рух коштів по рахунку і відповідно до якої жодних коштів на його рахунок від відповідача не надходило, яка є єдиним банківським документом, який яка підтверджує рух коштів по рахункам.

Щодо не нарахування та невиплати заробітної плати за період з 16.05.2017 року по 30.06.2017 року, суд посилається на акти про відсутність позивача на робочому місці у вказаний період, надані відповідачем. Однак позивач стверджує, що він не був ознайомлений з правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджені 29.12.2016 року, в яких міститься графік та розпорядок роботи відповідача. Вважає, що у зв'язку з цим у відповідача не було правових підстав стверджувати про наявність вчинення позивачем дисциплінарного проступку у вигляді прогулу. Разом з тим, самі акти про відсутність позивача на робочому місці складені з порушенням законодавства України, оскільки особи, які підписали акти не могли встановити даний факт. Як вбачається з табелів обліку робочого часу за травень-червень 2017 року - ОСОБА_3 - з 16.05.2017 року по 30.06.2017 року перебував у відпустці, а з 22.05.2017 року по 30.06.2017 року перебував на робочому місці лише 4 год. 40 хв., а ОСОБА_4 - з 16.05.2017 року по 30.06.2017 року перебував на робочому місці лише 4 години. Крім того, відповідачем не було відібрано у позивача письмових пояснень стосовно обставин,зазначених в актах.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції,оскільки відмова у задоволенні кожної позовної вимоги в рішенні обгрунтована наявними в справі доказами.

Неправдивість обставин,на які посилається представник позивача як на підтвердження доводів апеляційної скарги, спростовується наданими відповідачем доказами, які свідчать про надуманість позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді,пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги,обставини справи, колегія суддів прим ходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено,що Наказом №24-к від 30.06.2016 року позивача було прийнято на посаду комерційного директора ТОВ «Рада-7» за сумісництвом з 1.07.2016 року, встановлено оклад згідно штатного розкладу та випробувальний термін 3 три місяці (т.1а.с.30).

Відповідно до посадової інструкції, затвердженої в.о. генерального директора ТОВ «Рада-7» від 30.12.2016 року, на позивача були покладені певні завдання та обов'язки. Так позивач повинен був здійснювати управління всіма видами діяльності підприємства, організовувати та координувати роботу та взаємодію. Окрім цього розробляти проекти господарських договорів і комерційних контрактів, проводити маркетингові дослідження, розробляти поточні і перспективні плани, рекомендації, плани нарад.

У період з 01.07.2016 року по 01.12.2016 року посадовий оклад позивача складав 1450 грн. У зв'язку зі зміною розміру заробітної плати з 01.12.2016 року посадовий оклад позивача складав 1600 грн., а з 01.01.2017 року посадовий оклад позивача склав 3200 грн. Згідно з домовленістю позивача з відповідачем заробітна плата мала виплачуватися на картковий рахунок позивача НОМЕР_1, відкритий у АТ «УкрСиббанк».

Як зазначає ч.1, ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. При укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. При кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку (стаття 29, 30 ЗУ «Про оплату праці»).

Згідно з актом про відсутність працівника на робочому місці від 16.05.2017 року комерційний директор ОСОБА_2 був відсутній на роботі без поважних причин з 09.00 год. до 13.00 год. та з 13.45 год. до 18.00 год., протягом усього робочого дня ( т.1а.с.129).

Повідомленням від 16.05.2017 року за підписом в.о. генерального директора ТОВ «Рада-7» вказаний акт було направлено на адресу місця реєстрації позивача для ознайомлення з проханням надати письмові пояснення щодо відсутності на робочому місці (т.1а.с.128).

Однак у службовій записці помічника ген. директора ОСОБА_5 зазначено, що у поштовому відділені №68 ПАТ «Укрпошта» їй було відмовлено у прийнятті листів, оскільки ПАТ «Укрпошта» не здійснює діяльність на тимчасово окупованій території міста Донецька (т.1а.с. 150).

Згідно з актами про відсутність працівника на робочому місці за період з 17.05.2017 року по 31.05.2017 року комерційний директор ОСОБА_2 також був відсутній протягом усього робочого дня без поважних причин (т.1 а.с.117-127).

Повідомленням від 01.06.2017 за підписом в.о. генерального директора ТОВ «Рада-7»вказані акти були направлені на адресу місця реєстрації позивача для ознайомлення з проханням надати письмові пояснення щодо відсутності на робочому місці (т.1а.с.128).

У службовій записці помічника ген. директора ОСОБА_5 зазначено, що у поштовому відділені № 68 ПАТ «Укрпошта» їй було відмовлено у прийнятті листів, оскільки ПАТ «Укрпошта» не здійснює діяльність на тимчасово окупованій території міста Донецька (т.1а.с.151).

Крім того, відповідно до актів про відсутність працівника на робочому місці за червень 2017 комерційний директор ОСОБА_6 був відсутній протягом усього робочого дня без поважних причин (т.1а.с.130-149).

Згідно з наказом 320-к від 09.06.2017 року позивача було звільнено з посади комерційного директора за сумісництвом 30.06.2017 року за ст.38 КЗпП України за власним бажанням ( т.1,а.с.31)

У цей же день відповідно до відомості №185 від 30.06.2017 року про перерахування на його картку було перераховано компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1251,35 грн., що підтверджується платіжним дорученням №186 від 30.06.2017 року(т.1 а.с. 186)

Посилаючись на невиплату йому заробітної плати в період з 01.07.2016 року по 30.06.2017 року та компенсації за невикористану відпустку,позивач просив стягнути з відповідача відповідно 28 050,00 грн. та 1 896,24 грн., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову,суд виходив з того,що відповідач сплатив позивачу за перебування останнього на посаді комерційного директора товариства суму заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку в повному обсязі,тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 28 050 грн. заборгованості по заробітній платі, 1896 грн.24 коп. компенсації за невикористану відпустку,а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як похідної вимоги від інших, відсутні.

Колегія суддів вважає,що такий висновок суд першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам закону, який регулює правовідносини, що виникли між сторонами.

Рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують.

Статтею 81 ЦПК України передбачено,що кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків встановлених цим законом.

Одним з аргументів апеляційної скарги є посилання на необгрунтоване відхилення судом виписки по розрахунковому рахунку позивача,яка надана АТ «Укрсиббанк» та якою доводиться не перерахування відповідачем його заробітної плати за весь час роботи в ТОВ «Рада-7».

Колегія суддів відхиляє даний аргумент і вважає,що суд повно та об'єктивно обґрунтував відхилення даного доказу, пославшись на лист вказаного банку від 25.06.2018 року №82-10145, направлений на вимогу відповідача, про наявність технічної помилки,яка стала основою інформації в довідці і просив не приймати зміст довідки до уваги та підтвердив вірною інформацію,що за період з 12.08 2016 року по 30.06.2017 року з рахунку НОМЕР_2 ТОВ «Рада-7» на рахунок позивача ОСОБА_2 була перерахована загальна сума 19 710 грн.

Позивачем вказана інформація не спростована належними та допустимими доказами.

Суд при вирішення даного питання підставно взяв до уваги надані відповідачем бухгалтерські відомості про нарахування заробітної плати відповідачу за весь час роботи та відомость №185 від 30.06.2017 року про перерахування на його картку компенсації за невикористану відпустку в сумі 1251,35 грн., що підтверджується платіжним дорученням №186 від 30.06.2017 року.

Колегія суддів вважає доведеним в суді першої інстанції факт відсутності позивача на роботі з 16.05.2017 року по 30.06.2017 року, у зв'язку з чим посилання про необізнаність з правилами трудового розпорядку не виправдовує його відсутність на роботі у вказаний період без поважних причин та намагання отримати заробітну плату за цей період часу.

Позивачем не спростована відповідними доказами обставина, підтверджена показами свідка ОСОБА_7 в.о. генерального директора товариства, що правила внутрішнього трудового розпорядку, були затверджені наказом № 57-к від 29.12.2016 року,з яким він не міг ознайомити позивача з причини відсутності його на робочому місці, яке облаштоване було йому в офісі по вул. Драгоманова, 17 в місті Києві.

З пояснень представника відповідача вбачається, що вказані правила внутрішнього трудового розпорядку були оприлюднені на інформаційному стенді підприємства в офісному приміщенні, що також не спростовано позивачем.

За вказаних обставин відповідачем обґрунтовано не нарахована заробітна плата за період відсутності позивача на роботі без поважних причин,оскільки в розумінні ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Позивачем не надано доказів та на такі не вказано на підтвердження виконання ним певних завдань, обумовлених трудовим договором, у вказаний період.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення відповідачем законодавства при складанні актів про відсутність його на роботі,в зв'язку з чим суд повинен був відхилити їх, не заслуговують на увагу, оскільки зміст вказаних актів узгоджується з показами свідків, допитаних судом першої інстанції,яким надано належну оцінку у сукупності з іншими доказами по справі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду щодо відсутності порушень з боку відповідача ст.149 КЗпП України, а тому даний аргумент апеляційної скарги вважає безпідставним.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : А.О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т.І. Ящук