Справа № 182/3416/19
Провадження № 2/0182/2150/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09.12.2019 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Рунчевої О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 21.05.2019 року звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищевказаним позовом, посилаючись на наступні обставини.

Вона з 1992 року проживає та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 . У вищезазначеній квартирі вона проживала разом із своїм чоловіком - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вищезазначена квартира не приватизована. В квартирі зареєстрований також син колишнього чоловіка - ОСОБА_2 , який згідно акту державного судового виконавця від 29.01.2013 року був вселений у спірну квартиру, йому передані ключі від квартири. Проте, відповідач фактично до квартири не вселився, не проживає та не користується нею, хоча нею не створюються будь-яких перешкод для його проживання в квартирі.

На її вимоги знятися з реєстраційного обліку відповідач не реагує, не відповідає на телефоні дзвінки та уникає зустрічей з нею.

Вважає, що відповідач добровільно не користується квартирою більше шести місяців, не сплачує комунальні послуги за користування квартирою, особистих речей в квартирі немає, а отже, є таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Реєстрація відповідача в зазначеній квартирі позбавляє її право на отримання субсидії, яка надається на погашення витрат з оплати житлово-комунальних послуг.

Враховуючи викладене, просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , знявши відповідача з реєстраційного обліку.

Ухвалою про відкриття провадження від 18.09.2019 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву.

30.10.2019 року представник відповідача Онищенко С. В . , який діє на підставі ордеру ДП № №55/016 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому виклав заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Так, представник відповідача зазначає, що в акті про не проживання, виданого Керуюча Компанія «Домком» не зазначено, що ОСОБА_3 постійно не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , до того ж, факт проживання відповідача в спірній квартирі підтверджено тим, що відповідачем були отримані судові документи, надіслані на його ім`я на адресу реєстрації.

Також, звертає увагу на те, що починаючи з 2011 року з приводу вказаної квартири існують судові спори, які розглядалися судами різних інстанції. На сьогодні, спір про встановлення порядку користування вказаною квартирою розглядається в Нікопольському міськрайонному суді. Судові спори про встановлення порядку користування вказаною квартирою та вселення свідчать про супротив позивача надавати можливість відповідачу вільно реалізовувати своє право на користування спірним приміщенням.

Вважає, що позивач не має жодного відношення до спірної квартири, оскільки не є близьким родичем відповідального квартиронаймача. Ордер на спірну квартиру був виданий батькові відповідача, його матері та безпосередньо відповідачу. Позиває є другою дружиною померлого ОСОБА_3 , шлюб з якою був розірваний задовго до смерті відповідального квартиронаймача.

Просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача у зв`язку з недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Нормами глави 59 ЦК України, встановлюється порядок користування житлом за договором найму (оренди).

У ст. 71 ЖК України, визначено порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комунального житлового фонду, а їхні права та обов`язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, згідно із ст. 72 ЖК України, провадиться в судовому порядку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Як встановлено судом, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано двоє осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Квартира є державної форми власності, квартиронаймач вищезазначеної квартири є ОСОБА_3 (а.с. 5).

Так, з 11.01.1990 року місце проживання ОСОБА_2 значиться зареєстрованим за адресою: квартира АДРЕСА_1 , свідченням чому є відповідна відмітка на стор.11 його паспорту (а.с. 9, зворот).

Позивач з 29.03.2001 року має зареєстроване місце проживання: квартира АДРЕСА_1 , про що свідчить відмітка в її паспорті (а.с. 10).

Відповідно до ст.64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Серед членів сім`ї наймача виділяють дві категорії: 1) безспірні члени сім`ї (дружина (чоловік) наймача; діти наймача; батьки наймача); 2) особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з наймачем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка), неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР, квартиронаймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Враховуючи, викладене суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, викладені у відзиві, про те, що позивач не має відношення до вказаної квартири, оскільки не є родичем померлого, оскільки особа може набути право користування жилим приміщенням не лише у зв`язку із включенням її до ордеру на вселення в це приміщення, а й у зв`язку із вселенням її до наймача як члена його сім`ї. До того ж довідка (витяг з домової книги про склад сім`ї та прописку) містить зазначення «дружина» навпроти прізвища позивача (а.с. 5). Інших доказів, які свідчили про протилежне, судом не набуто. На підтвердження доводів щодо розірвання шлюбу між померлим та позивачем, представником відповідача належних доказів не надано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 6).

Як вбачається з акту № 106, посвідченого Директором Товариства з обмеженою відповідальністю Керуюча Компанія «ДомКом» Донець М.С. 18.04.2019 року, ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 2013 року (а.с. 4).

Але, як зазначає представник відповідача у своєму відзиві, відповідач проживає в спірній квартирі, не втратив інтересу до спірної квартири.

Також встановлено, що між сторонами з 2014 року існує спір з приводу права та порядку користування спірною квартирою, вселення та виселення, які, крім судів першої інстанції, були предметом розгляду апеляційної та касаційної інстанції (а.с. 28-31). На сьогодні, у провадженні Нікопольського міськрайонного суду перебуває спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою (а.с.33-36) .

Постановою (про закінчення виконавчого провадження) від 01.02.2013 року встановлено повне, фактичне виконання виконавчого документу, згідно акту державного виконавця Масленников В.В. вселений в квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 7, 8).

Таким чином, позивач не довела суду що відповідач добровільно обрав інше постійне місця проживання та без поважних причин не проживає за зареєстрованим місцем проживання понад встановлені законом строки.

Крім того, суд зазначає, що основний квартиронаймач ОСОБА_3 , помер тільки ІНФОРМАЦІЯ_1 , а питання про визнання відповідача ОСОБА_2 втратившим право користування житлом позивач поставила перед судом ( час звернення із позовом до суду ) 21.05.2019 року, менше ніж 6 місяців її користування квартирою, тобто до спливу 6 місяців не проживання відповідача за час користування квартирою позивачем.

Судом також встановлено, що поважною причиною відсутності відповідача за вказаною адресою є неприязні стосунки з позивачем та наявність судового спору про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи позивача про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, спростовуються вищевикладеним.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 71, 72, 107 ЖК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О. В. Рунчева