Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 440/627/15-ц

провадження № 61-28190св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний Банк України»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний Банк України» на рішення Апеляційного суду Львівської області від 03 травня 2017 року у складі колегії суддів: Крайник Н. В., Мельничук О. Я., Савуляки Р. В. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_1 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 200 000 грн., а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит до 27 серпня 2010 року, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 17 % річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором. 26 серпня 2010 року між цими ж сторонами було укладено договір про внесення змін до договору відновлювальної кредитної лінії від 28 серпня 2007 року з погодженням ліміту кредитування у розмірі 200 000 грн та зміною дати погашення кредиту на 27 серпня 2015 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань по вищенаведеному кредитному договору, 03 грудня 2010 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Оскільки позичальник порушив свої кредитні зобов`язання, у нього утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 22 травня 2015 року становить 145 855,84 грн.

Враховуючи вищевикладене, ПАТ «Державний ощадний банк України» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 145 855,84 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року у складі судді Журибіди Б. М. позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 28 серпня 2007 року в розмірі 145 855,84 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, місцевий суд, виходив з обґрунтованості позовних вимог та того, що відповідачі порушили норми закону та умови договору, що виразилось у невиконанні належним чином зобов`язань за вказаним договором, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 22 травня 2015 року, становить 145 855, 84 грн, з яких: сума нарахованої пені по кредиту - 114 316,54 грн; сума нарахованої пені по відсотках - 15 263,33 гривень; інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за кредитом - 14 162,30 грн; 3 % річних від прострочених платежів - 2 113,68 грн.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 16 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про солідарне стягнення боргу та судового збору з ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про солідарне стягнення боргу та судового збору з ОСОБА_2 , ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, апеляційний суд виходив із того, що зобов`язання ОСОБА_2 за договором поруки від 03 грудня 2010 року припинилися, оскільки позивачем пропущено строк, визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України, для пред`явлення вимоги до поручителя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 16 лютого 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційним судом не перевірено доданих до матеріалів справи розрахунків та не зроблено висновку щодо часткового припинення поруки. Також не перевірено, що сторонами було змінено остаточну дату погашення кредиту на 27 серпня 2015 року та встановлено графік платежів, відповідно до якого, позичальник зобов`язувався щомісячно до 27 числа місяця наступного за звітним, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані проценти ануїтетними платежами у розмірі 5 410,67 грн. Апеляційним судом не в повному обсязі встановлені усі обставини справи, а тому відсутні правові підстави вважати, що порука повністю припинилася, крім того, не наведено обґрунтованого розрахунку суми боргу.

Колегія суддів зазначала, що враховуючи те, що апеляційним судом вирішено спір із порушенням вимог закону, а рішенням місцевого суду стягнуто заборгованість із боржника та поручителя в солідарному порядку, тому рішення суду апеляційної інстанції також підлягає скасуванню і в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 03 травня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Буського районного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року в частині розміру пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 за договором відновлювальної кредитної лінії від 28 серпня 2007 року № 601 змінено, стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк Україна» 35 000 грн пені. В решті рішення суду залишене без змін.

Частково задовольняючи апеляційні скарги, суд апеляційної інстанції, врахував майновий стан відповідачів та те, що заборгованість за договором станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції складається лише з неустойки (пені), інфляційних втрат та трьох відсотків річних від суми пені, а тому вважав за можливе зменшити розмір неустойки, який підлягає стягненню з відповідачів в користь позивачів до 35 000 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року представник ПАТ «Державний ощадний банк України» - Романів І. М. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Львівської області від 03 травня 2017 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив його скасувати та залишити в силі рішення місцевого суду.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення про зменшення розміру пені до 35 000,00 грн суд апеляційної інстанції порушив норми як матеріального так і процесуального права, а також відійшов від правової позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-473цс16 не навівши при цьому жодних мотивів чому він скасовує рішення місцевого суду у цій частині. Представник заявника вказує, що апеляційний суд лише констатував наявність у нього такого права, нібито враховуючи матеріальний стан відповідачів, проте жодним чином не мотивував чому саме до такої суми слід зменшити розмір пені.

Доводом касаційної скарги також є те, що суд апеляційної інстанції неправомірно відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , адже вона подана із пропуском строку на апеляційне оскарження. Апеляційний суд безпідставно поновив ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження, а тому таке поновлення є порушенням статті шостої Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Представник заявника зазначає, що з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду від 22 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулася лише 20 квітня 2016 року, повістку про виклик у судове засідання суду апеляційної інстанції отримала 10 лютого 2016 року, отже, на його думку, відповідач знала про існування рішення місцевого суду, а тому строк на апеляційне оскарження пропустила без поважних причин.

Узагальнені доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У вересні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» подані представником ОСОБА_1 адвокатом Васів Ю. М. в яких представник відповідача просить залишити касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість, а оскаржуване судове рішення без змін. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції, зменшивши розмір пені діяв на підставі норм матеріального права, а тому встановивши, що зобов`язання за основним договором виконане, дійшов вірного висновку про можливість зменшення пені та прийняв правильне рішення.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Буського районного суду Львівської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 травня 2018 року справу № 440/627/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 28 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1 укладено договір відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 200 000 грн, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 17 % річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором.

Згідно п. 1.2 кредитного договору кредит надавався на поточні потреби, окремими частинами (траншами) за відновлювальною кредитною лінією з остаточним терміном повернення кредиту 27 серпня 2010 року.

Договором про внесення змін до умов договору відновлювальної кредитної лінії від 28 серпня 2007 року, укладеного між тими ж сторонами 01 листопада 2008 року, плату за користування кредитом збільшено до 21 % річних.

Договором про внесення змін до договору відновлювальної кредитної лінії від 28 серпня 2007 року, укладеного тими ж сторонами 26 серпня 2010 року, змінено остаточну дату погашення кредиту на 27 серпня 2015 року та встановлено графік платежів, відповідно до якого, позичальник зобов`язувався щомісячно до 27 числа місяця наступного за звітним, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані проценти ануїтетними платежами у розмірі 5 410,67 грн.

Для забезпечення виконання зобов`язань по вищенаведеному кредитному договору 03 грудня 2010 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов`язався перед ВАТ «Державний ощадний банк України» відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

В зв`язку з невиконанням умов договору відповідачами, у лютому 2015 року позивачем були направлені вимоги про дострокове повернення кредиту - боржнику в тридцяти денний термін, поручителю - в п`яти денний термін яку, зокрема, поручитель отримав 19 лютого 2015 року

З розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором відновлювальної кредитної лінії від 28 серпня 2007 року № 601, проведеної позивачем станом на 16 квітня 2015 року, позичальник з травня 2011 року почав допускати порушення сплати періодичних щомісячних платежів в повному обсязі за основним зобов`язанням, а саме в розмірі 5 410,67 грн, як це визначено п.1.2. Договору від 26 серпня 2010 року про внесення змін до договору відновлювальної кредитної лінії від 28 серпня 2007 року № 601, у зв`язку з чим за основним зобов`язанням став систематично накопичуватись борг з погашення кредиту та відсотків за користування кредитом у вигляді прострочених платежів.

Станом на 16 квітня 2015 року заборгованість за кредитним договором становила 193 729 грн.

20 та 22 травня 2015 року (під час розгляду справи судом), позичальником частково погашено заборгованість за договором на суму 62 735,64 грн.

З врахуванням проведених платежів станом на 22 травня 2015 року заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 28 серпня 2007 року № 601 становить 145 855,84 грн, з яких: сума нарахованої пені по кредиту - 114 316,54 грн; сума нарахованої пені по відсотках - 15 263,33 грн; інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за кредитом - 14 162,30 грн; 3 % річних від прострочених платежів - 2 113,68 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статей 629, 525, 612, 611 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частинами першою, другою статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно із частинами першою, другою статті 543 ЦК України в разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина перша статті 625 ЦК України).

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

При зменшенні розміру неустойки суд не обмежений тільки розміром основної заборгованості, оскільки законодавчої заборони такого зменшення не встановлено.

Викладене узгоджується з правовими висновками, висловленими у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц (провадження № 14-442цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Пунктом 4.4.1. договору від 26 серпня 2010 року про внесення змін до договору відновлювальної кредитної лінії від 28 серпня 2007 року № 601 передбачено, що за порушення взятих на себе зобов`язань по своєчасному поверненню суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості (до уточнення розміру позовних вимог) за договором кредитної лінії, загальний розмір заборгованості відповідача за простроченими платежами по кредиту становив - 51 092,67 грн, залишок прострочених платежів по відсоткам - 962,24 грн; сума нарахованої пені по кредиту - 115 188,55 грн; сума нарахованої пені по відсоткам - 17 802,06 грн; інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за кредитом - 14 162,30 грн; 3 % річних від прострочених платежів - 2 113,68 грн.

Після погашення позичальником суми в розмірі 62 735,64 грн та уточнення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідачів: суму нарахованої пені по кредиту - 115 188,55 грн; суму нарахованої пені по відсоткам - 17 802,06 грн; інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за кредитом - 14 162,30 грн; 3 % річних від прострочених платежів - 2 113,68 грн.

У надісланих 09 лютого 2015 року на адресу відповідачів вимогах про дострокове розірвання кредиту сума нарахованої пені за кредитом становила 6 681,40 грн, а сума нарахованої пені за відсотками становила 1 109,56 грн, що значно менше стягнутої пені за рішенням апеляційного суду.

Таким чином, враховуючи те, що тіло кредиту разом з відсотками позичальник повернув, а за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків - нараховано пеню на загальну суму 129 579,87 грн, що значно перевищує розмір збитків кредитора за неналежно виконаним кредитним договором (52 054,92 грн) та з урахуванням того, що позивачем не надано будь-яких доказів про завдання йому інших збитків внаслідок неналежного виконання умов договору колегія суддів доходить висновку, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені за несвоєчасне погашення кредиту до 35 000 грн, адже правильно взяв до уваги, що заборгованість за договором станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції складається лише з неустойки (пені), інфляційних втрат та трьох відсотків річних від суми пені.

Верховний Суд зазначає, що апеляційний суд дослідивши зібрані у справі докази й надавши їм належну оцінку, застосувавши норми матеріального права, зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для зменшення розміру пені, адже однією із функцій неустойки є компенсаторна функція.

Вищенаведеним спростовуються доводи касаційної скарги представника позивача стосовно того, що ухвалюючи рішення про зменшення розміру пені до 35000,00 грн суд апеляційної інстанції порушив норми як матеріального так і процесуального права, при цьому жодних мотивів чому він скасовує рішення місцевого суду у цій частині.

Водночас колегія суддів відхиляє посилання представника заявника на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-473цс16. Так, у вищезазначеній справі предметом спору є стягнення заборгованості боржника по відсоткам за користування кредитом. У той час як у цій справі позивач просить стягнути лише пеню за порушення основного договірного зобов`язання, інфляційні втрати та 3 % річних. Отже, правовідносини і предмет позову у даних справах не є подібними.

Разом з тим колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги стосовно того, що суд апеляційної інстанції неправомірно відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 з огляду на таке.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , поданій 20 квітня 2016 року на рішення Буського районного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року, містилось клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження. На обґрунтування поважності причин пропуску строку зазначено, що заявник не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, про час та місце розгляду справи вона повідомлена не була, ніяких документів нею отримано не було.

Конституцією України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша та друга статті 55 Конституції України). Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті положень частин першої, другої статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожної особи на звернення до суду.

Згідно статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ (частини перша та друга статті 73 ЦПК України 2004).

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Європейський суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99,пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine) (пункт 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За цих підстав Європейський суд з прав людини постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (пункт 53 рішення).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу строку на оскарження судового рішення пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Враховуючи ту обставину, що апеляційну скаргу на рішення Буського районного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року ОСОБА_1 подала 20 квітня 2016 року, а у матеріалах справи відсутні підтвердження надсилання відповідачу ОСОБА_1 чи її представнику ОСОБА_4 копії вказаного рішення після його проголошення та складення повного тексту, колегія суддів доходить висновку, що поновлюючи ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та 14 лютого 2017 року відкриваючи провадження, після скасування судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду від 21 вересня 2016 року, Апеляційний суд Львівської області дійшов правильних висновків, а тому принцип правової визначеності в даному випадку порушений не був, адже право ОСОБА_1 на апеляційне оскарження обмеженим бути не може, крім того рішення місцевого суду законної сили на той час не набрало.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, судом апеляційної інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржуване рішення є законними та обґрунтованими, доводи касаційної скарги правильність висновків апеляційного суду не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 03 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська