Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 761/11035/14-ц

провадження № 61-34903св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 20 березня 2008 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством (далі - ЗАТ) «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № ML-006/1960/2008. За умовами договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 142 100 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 5 % річних та FIDR на оплату комісії банку та на споживчі цілі строком до 20 березня 2023 року. Кредитні кошти надавались на підставі кредитної заявки позичальника шляхом перерахування кредитних коштів у повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок позичальника відкритий у банку.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 20 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір поруки № SR-006/1960/2008/1, за умовами якого поручитель взяв на себе зобов`язання відповідати за виконання зобов`язань позичальником умов кредитного договору, як солідарний боржник.

Також договір поруки укладався банком і з ОСОБА_3 20 березня 2008 року за № SR-006/1960/2008/2.

Крім того, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору, 20 березня 2008 року ОСОБА_4 було укладено з банком договір наступної іпотеки № PML-006/1960/2008 (майнова порука), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З. За умовами договору іпотеки ОСОБА_4 передала банку в іпотеку належне їй нерухоме майно - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

05 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого товариство прийняло право вимоги за кредитним договором та договорами поруки від 20 березня 2008 року, тобто до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги, як до позичальника так і до поручителя.

У зв`язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, станом на 06 лютого 2014 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 159 020,36 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на дату проведення розрахунку становить 1 271 049,74 грн, а також 4 639 331,43 грн, що разом становить 5 910 381,17 грн і складається із: залишку заборгованості у розмірі 140 085,34 доларів США, суми несплачених відсотків за користування кредитом за період з 23 грудня 2008 року по 01 січня 2010 року - 18 935,02 доларів США, пені за прострочення виконання зобов`язань за період з 06 лютого 2013 року по 06 лютого 2014 року у розмірі 4 639 331,43 грн.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 8 750 075,67 грн, а також звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 - шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, до реалізації предмета іпотеки, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором для задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна», до реалізації предмета іпотеки передати його ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання договору поруки від 20 березня 2008 року припиненим.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що у березні 2010 року позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, який у березні 2011 року було залишено без розгляду.

Крім того, у 2009 році між банком та позичальником було укладено додатковий договір, яким сторони збільшили обсяг відповідальності поручителя без її відмова, що є підставою для припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просила суд припинити договір поруки від 20 березня 2008 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року, яку було постановлено без виходу до нарадчої кімнати та занесено до журналу судового засідання, зустрічний позов ОСОБА_3 було прийнято до спільного розгляду з позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна»

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року у складі судді Юзькової О. Л. у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надав витяги з додатку № 1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05 листопада 2010 року, який не може бути покладений судом в основу рішення, оскільки належно не завірений, а тому не є належним доказом у справі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд вважав, що оскільки відсутні докази переходу права вимоги за спірним кредитним договором, то відсутнє і порушення прав поручителя з боку цієї особи.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, а апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Припинено поруку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за кредитним договором від 20 березня 2008 року № ML-006/1960/2008, встановлену на підставі договорів поруки від 20 березня 2008 року № SR-006/1960/2008/1 та № SR-006/1960/2008/2.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за договором кредиту від 20 березня 2008 року у розмірі 159 020,36 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на дату проведення розрахунку заборгованості, а саме - 04 червня 2014 року, становить 1 881 736,74 грн, що складається із залишку заборгованості за тілом кредиту у розмірі 140 085,34 доларів США, що еквівалентно 1 657 672,83 грн, суми несплачених відсотків за кредитом за період часу з 23 грудня 2008 року по 01 січня 2010 року - 18 935,02 доларів США, що еквівалентно 224 063,91 грн.

Пеню за прострочення виконання зобов`язань за період з 06 лютого 2013 року по 06 лютого 2014 року у розмірі 6 868 338,93 грн зменшено і стягнуто у розмірі 1 800 000 грн.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 10 грудня 2001 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20 березня 2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 , для задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у загальному розмірі 5 681 736,70 грн.

У частині звернення стягнення на предмет іпотеки рішення суду відстрочено на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У частині припинення договору поруки рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржувалися, тому відповідно до положень частини першої статті 335 ЦПК України 2004 року колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не переглядалися.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 червня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за договором кредиту від 20 березня 2008 року у розмірі 159 020,36 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становило 1 881 736,74 грн, що складається із залишку заборгованості за тілом кредиту у розмірі 140 085,34 доларів США, що еквівалентно 1 657 672,83 грн, суми несплачених відсотків за кредитом за період часу з 23 грудня 2008 року по 01 січня 2010 року у розмірі 18 935,02 доларів США, що еквівалентно 224 063,91 грн, а також пеню за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 1 881 736,74 грн.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за договором кредиту від 20 березня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на час проведення виконавчих дій.

У частині звернення стягнення на предмет іпотеки рішення суду відстрочено на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за договором кредиту від 20 березня 2008 року № ML-006/1960/2008 у розмірі 159 020,36 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на дату проведення розрахунку заборгованості, а саме - 04 червня 2014 року, становить 1 881 736,74 грн, що складається із залишку заборгованості за тілом кредиту у розмірі 140 085, 34 доларів США, що еквівалентно 1 657 672,83 грн, суми несплачених відсотків за кредитом за період часу з 23 грудня 2008 року по 01 січня 2010 року - 18 935,02 доларів США, що еквівалентно 224 063,91 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пеню за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 1 881 736,74 грн.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за договором кредиту від 20 березня 2008 року № ML-006/1960/2008 у розмірі 159 020,36 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на дату проведення розрахунку заборгованості, а саме - 04 червня 2014 року, становить 1 881 736,74 грн, що складається із залишку заборгованості за тілом кредиту у розмірі 140 085,34 доларів США, що еквівалентно 1 657 672,83 грн, суми несплачених відсотків за кредитом за період часу з 23 грудня 2008 року по 01 січня 2010 року - 18 935,02 доларів США, що еквівалентно 224 063,91 грн, пені у розмірі 1 881 736,74 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, згідно договору іпотеки від 20 березня 2008 року № PML-006/l960/2008, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 82,2 кв. м, яка належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 10 грудня 2001 року головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною предмета іпотеки, визначену висновком суб`єкта оціночної діяльності у звіті про оцінку майна від 19 травня 2017 року № 352-05-17 у розмірі 2 695 000 грн.

У частині звернення стягнення на предмет іпотеки рішення суду відстрочено на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати та відмовити ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у задоволенні позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно не врахував пропуск кредитором строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено при новому розгляді у суді апеляційної інстанції. Вважає, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк позовної давності якого минув, тому у будь якому разі суд повинен був застосувати наслідки спливу строку позовної давності, незалежно від наявності відповідної заяви сторін.

Вказує, що розрахунок заборгованості, який суд взяв до уваги та поклав в основу судового рішення, є неправильним та не відповідає умовам кредитного договору.

Зазначає, що банк просив визначити вартість продажу предмета іпотеки у розмірі ліквідаційної маси, тому апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, встановивши інший розмір початкової ціни продажу.

Посилається на те, що апеляційний суд не вирішив питання надання іпотекодержателю іншого житла після виселення.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У жовтні 2017 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна»подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому вказує, що її доводи є безпідставними, не впливають на правильність вирішення справи апеляційним судом, тому просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-006/1960/2008, за умовами якого банк надав відповідачу на споживчі цілі кредит у розмірі 142 000 доларів США терміном до 20 березня 2023 року зі сплатою за користування кредитом процентної ставки, визначеної пунктом 3 договору.

Позичальник взяв на себе зобов`язання повертати кредит та сплачувати нараховані проценти щомісяця шляхом сплати ануїтетних платежів, визначених графіком, що є додатком № 1 до кредитного договору та його невід`ємною частиною.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 20 березня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SR- 006/1960/2008/1, а між банком та ОСОБА_3 - договір поруки № SR-006/1960/2008/2.

За умовами договорів поруки відповідачі взяли на себе зобов`язання відповідати перед кредитодавцем за виконання позичальником умов кредитного договору як солідарні боржники.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 20 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки № PML-006/1960/2008 (майнової поруки), відповідно до якого остання передала банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку із невиконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором станом на 04 червня 2014 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 159 020,36 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату проведення розрахунку, а саме 04 червня 2014 року, складало 1 881 736,74 грн, а також 6 868 338,93 грн пені, що разом складає 8 750 075,67 грн.

05 листопада 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, за умовами якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», зокрема, перейшло право вимоги за кредитним договором від 20 березня 2008 року № ML-006/1960/2008, договорами поруки, укладеними з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , договором іпотеки від 20 березня 2008 року № PML-006/1960/2008 (майнової поруки), укладеним з ОСОБА_4 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги його висновків не спростовують.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

За змістом частини другої статті 1050 ЦК України у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

У статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 590 ЦК України).

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (положення статті 1 Закону України «Про іпотеку» тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки (частина перша статті 11 Закону України «Про іпотеку»).

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положеннями статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно із частиною першою статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

У частині другій статті 43 Закону України «Про іпотеку» визначено, що початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 10 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до положень частини третьої статті 10, частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Встановивши, що ОСОБА_1 не виконувала належно свої зобов`язання за кредитним договором від 20 березня 2008 року, у зв'язку із чим виникла заявлена ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість, апеляційний суд обґрунтовано задовольнив частково вимоги товариства про стягнення з неї кредитної заборгованості, зменшивши при цьому суму пені до розміру заборгованості на підставі частини третьої статті 551 ЦК України.

Крім того, встановивши, що боржник не виконувала належно свої зобов`язання, іпотекодавцем є відмінна від боржника особа - ОСОБА_4 , яка передала свою квартиру банку в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, оскільки кредитний договір укладено в іноземній валюті, загальна площа квартири, яка перебуває в іпотеці не перевищує 140 кв. м та становить 82,2 кв. м, квартира є постійним місцем проживання іпотекодавця та в неї у власності не перебуває інше нерухоме житлове майно, суд правильно вказав, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід відстрочити на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилання ОСОБА_1 на невідповідність реальному розміру заборгованості тому, який було заявлено позивачем, є необґрунтованими, оскільки нею під час неодноразового розгляду справи судами різних інстанцій заявлену заборгованість не спростовано та не доведено її відсутність чи менший розмір, що було її процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 10, 60 ЦПК України 200 4 року.

Доводи касаційної скарги з посилання на те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має права вимоги за спірним кредитним договором, не заслуговують на увагу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною першою статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно із частиною другою статті 1082 ЦК України боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Апеляційним судом було встановлено, що на підтвердження своїх вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надало належним чином завірений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, витяги з додатку № 1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05 листопада 2010 року, тому підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за кредитним договором на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у зв`язку з відсутністю доказів про перехід права вимоги, суд обґрунтовано не вбачав.

Посилання заявника на те, що у правовідносинах, які виникли, суд зобов`язаний застосувати наслідки спливу строку позовної давності незалежно від подання відповідно заяви, а також те, що апеляційний суд повинен був взяти до уваги таку заяву, яка була подана під час апеляційного перегляду справи, без її подання у суді першої інстанції, є помилковими, зважаючи на таке.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15, який правильно був врахований апеляційним судом.

Верховний Суд України виклав подібну правову позицію й у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-063цс16, вказавши, що суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Крім того, відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374 цс17.

Отже, оскільки ОСОБА_1 не заявляла заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у суді першої інстанції, до ухвалення рішення цим судом, у апеляційного суду не було підстав застосовувати вказані норми матеріального права та відмовляти у задоволенні позову з цих підстав.

Посилання заявника на те, що, вказавши ціну продажу іпотеки, апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, є необґрунтованими, оскільки суд на виконання вимог частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року врахував вказівки ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року, які були для апеляційного суду обов`язковими при новому розгляді справи.

Не заслуговують на увагу колегії суддів посилання ОСОБА_1 на те, що апеляційний суд не вирішив питання надання іпотекодержателю іншого житла після виселення, оскільки відповідної вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не заявляло та таке питання не було предметом розгляду у цій справі.

Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк