ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1165/19 Справа № 206/761/18 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, понесених на утримання майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

09 лютого 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, понесених на утримання майна, в якому просила стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину суми витрат у розмірі 8 543 грн. 00 коп. на опалення житла, які вона понесла з літа 2016 року по квітень 2017 року (а.с.2-5).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, понесених на утримання майна - відмовлено (а.с.159-161).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.165-169).

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів. Зазначає, що, сторони, як співвласники будинку, повинні нести обов'язок по оплаті за надані житлові-комунальні послуги. Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками, кожна має по 1/2 частині, житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці 1200 кв.м., що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.11.2013 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 103448034 від 06.12.2017 (а.с. 40, 42-43).

Станом на 07.12.2017, відповідно до довідки голови квартального комітету № 10, у вказаному будинку ніхто не зареєстрований (а.с.26).

Відповідно до повідомлення ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» про припинення газоспоживання та погашення простроченої заборгованості від 01.08.2017, адресованого на ім'я ОСОБА_1, тобто позивача, за особовим рахунком НОМЕР_1 наявна заборгованість, за послуги з газопостачання в сумі 8 636 грн. 30 коп. на показання лічильника 37772 м. куб., строки сплати заборгованості - 11.08.2017 (а.с.54).

Окрім того, судом першої інстанції в судовому засіданні було встановлено, що відповідач з червня 2016 року фактично проживає за іншою адресою, що не заперечувалось позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що послуги з газопостачання споживалися лише позивачем та оплата здійснювалася відповідно до поданих нею показань засобів обліку. Використання газопостачання мало місце лише для потреб позивача, а не для утримання самого будинку, про що свідчить і подальше відключення позивачем другого поверху від газопостачання, а тому сплачені кошти за надання послуг з газопостачання не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом ст. ст. 322, 360 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними зі спільним майном.

За положеннями ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Надання цих послуг здійснюється на підставі договору.

При цьому, у разі коли об'єкт споживача перебуває у власності (користуванні) кількох осіб, укладається один договір з одним із співвласників (користувачів) за умови письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відмітка у договорі.

Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями.

Пунктом 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири у разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати.

Згідно з цими Правилами мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі) мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. У разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється:

- за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря);

- за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім'ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць;

- за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар).

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Між тим, покладення обов'язку по сплаті комунальних послуг на співвласника, споживачем яких він не є, нормами чинного законодавства не передбачено.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками, кожна має по 1/2 частині, житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці 1200 кв.м.

Особові рахунок по оплаті послуг з газопостачання відкрито на ім'я ОСОБА_1, яка проживає в даному домоволодінні. Натомість відповідач, з червня 2016 року, фактично проживає за іншою адресою, що не заперечувалось позивачем.

З огляду на наведене судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин апеляційний суд, відповідно до ст.375 ЦПК України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: