ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3220/19 Справа № 202/3736/16 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л.А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.

за участю секретаря - Синенка Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод користуванні власністю шляхом виселення та вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та вселення.

Позивач посилається на те, що на підставі договору іпотеки 12.12.2011 року, договору про відступлення права за договором іпотеки від 10 вересня 2015 року вона є власником домоволодіння на АДРЕСА_1.

Згідно з п. 2.2 договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно: домоволодіння загальною площею 241,6 кв. метри, розташоване на земельній ділянці площею 493 кв. метри у АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року задоволено позовні вимоги ПАТ "ПроКредит Банк" до ТОВ "Морефрост 2004", ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ "ПроКредит Банк" заборгованість за рамковою угодою від 12 грудня 2011 року, договором про надання траншу від 20 липня 2012 року в сумі 3 265 751грн. 65 коп.

10 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ПАТ "ПроКредит Банк" було укладено договір відступлення прав за договором іпотеки.

Право власності ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження.

Позивач посилається на те, що не може потрапити до домоволодіння на АДРЕСА_1, оскільки там без реєстрації проживає ОСОБА_3 Позивач неодноразово зверталася до відповідача з наміром домовитися про добровільне вирішення питання щодо виселення та звільнення домоволодіння, однак остання не бажає виселятися.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено, усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні власністю, домоволодінням АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_3, 1967 року народження з АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_2 1985 року народження з АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо судових витрат /т.1 а.с. 177-178/.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право власності ОСОБА_2 на домоволодіння на АДРЕСА_1 зареєстровано у встановленому законом порядку, проте ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_2 в користуванні, володінні та розпорядженні її власністю, а тому наявні підстави для задоволення позову відповідно до ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилено. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2016 року - залишено без змін /т.1 а.с. 251-253/.

Також апеляційною скаргою в інтересах малолітньої дитини звернувся ОСОБА_1, який не брав участі у розгляді справи /т.1 а.с. 187-191/.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті апеляційної скарги в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2016 року /т.1 а.с. 203-204/.

Постановою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника адвоката Чупилки Юлії Сергіївни було задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції /т.3 а.с. 58-61/.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що рішення суду є незаконним та винесено з грубим порушення інтересів прав малолітньої дитини, а тому підлягає скасуванню.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що малолітній ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 і є спільною дитиною його та ОСОБА_3 Місцем проживання дитини, разом із його матір'ю є домоволодіння по АДРЕСА_1, хоча у встановленому законом порядку не зареєстрований, проте підтверджується актом обстеження умов проживання, складений Службою у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради від 01 липня 2016 року, довідкою голови квартального комітету № 2 від 21 червня 2016 року № 327. Скаржник вважає, що рішенням суду першої інстанції про виселення матері його малолітнього сина, який проживає з нею разом, порушено право дитини на житло. Враховуючи вказане, керуючись ст. 141 СК України, якою визначено рівні права матері та батька щодо дитини, зазначає, що має право на оскарження рішення місцевого суду з метою захисту інтересів малолітнього сина ОСОБА_5./ т.1 а.с. 187-191/.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, з наступних підстав.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства.

Згідно із пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацію права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанції. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України (в редакції чинній на момент звернення з апеляційною скаргою) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року задоволено позовні вимоги ПАТ "ПроКредит Банк" до ТОВ "Морефрост 2004", ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ "ПроКредит Банк" заборгованість за рамковою угодою від 12 грудня 2011 року, договором про надання траншу від 20 липня 2012 року в сумі 3 265 751грн. 65 коп.

12 грудня 2011 року між ПАТ "ПроКредит Банк" та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. , реєстровий № 5409 /т.1 а.с. 16-20/.

Згідно з п. 2.2 договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно: домоволодіння загальною площею 241,6 кв. метри, розташоване на земельній ділянці площею 493 кв. метри у АДРЕСА_1.

10 вересня 2015 року між ПАТ "ПроКредит Банк" та ОСОБА_2 укладений договір відступлення права за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. / т.1 а.с. 21, 22/.

За цим договором первісний кредитор - Публічне акціонерне товариство "ПроКредит Банк" передав новому кредитору - ОСОБА_2 усі права за договором іпотеки, новий кредитор набув всі права іпотекодержателя.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є власником домоволодіння АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_2 в користуванні, володінні та розпорядженні її власністю, а тому на підставі ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України, позивачу слід усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом виселення ОСОБА_3 із спірного домоволодіння.

Вказані висновки зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права.

Позивач ОСОБА_2 повідомила суд, що не має ніяких претензій до ОСОБА_3, домоволодіння АДРЕСА_1 їй на теперішній час не належить.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнала та пояснила, що домоволодіння АДРЕСА_1 належить новому власнику, з яким вона уклала договір оренди на підставі якого, разом з дитиною проживає у будинку. Апелянт ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому оспорює своє батьківство відносно малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, в інтересах якого він звернувся з апеляційною скаргою.

Статтею 12 Закону України ""Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей" передбачено, що держава охороняє і захищає права і інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Орган опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл оргаенів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми, а також статей 17, 18 Закону України "Про охорону дитинства", статті 177 СК України про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Як встановлено у судовому засіданні малолітній ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, на час укладення іпотечного договору в будинку зареєстрованим не був, не мав та не має права власності на спірний будинок, та набув право користування житлом, як член сім'ї власника відповідно до ст. 405 ЦК України, статті 18 Закону України "Про охорону дитинства", та зберігав це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду є обґрунтованим, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними, у зв'язку з чим повинно бути залишеним без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:,

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2016 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров