КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2019 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи №755/524/17

Апеляційне провадження №22-ц/824/3172/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Желепи О.В., Рубан С.М.

при секретарі: Ткаченко І.В.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Іванюка В.І.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання кредитного договору частково недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва ухваленого 9 листопада 2018 року в приміщенні суду під головуванням судді Арапіної Н.Є., повний текст судового рішення виготовлено 19 листопада 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва у з позовом до ТОВ «Порше Мобіліті» в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійним положення кредитного договору №50011648 від 3 лютого 2014 року зміст: «усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в дол.. США, визначеному вище, відповідно до статті 1.3 Загальних умов кредитування» та пункт 1.3.1. додатку до кредитного договору під заголовком «Загальні умови кредитування», укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_3

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказувала на те, що 3 лютого 2014 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 50011648, відповідно до умов якого позивач отримала кредитні кошти на придбання автомобіля. Позивач зазначає, що вона належним чином виконувала взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, однак в подальшому розмір щомісячних платежів значно збільшився, їх розмір корегувався самостійно відповідачем, що призвело до неможливості виконання зобов'язань за договором, а тому позивач вважає, що відповідачем порушено ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитний договір не містить сукупну вартість кредиту в грошовому виразі та у відсотковому значенні, не визначає абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Ці умови є суттєвими для даного виду договору, відсутність такої інформації на момент укладання договору позбавило позивача зробити свідомий вибір при укладання договору про наданні споживчого кредиту, та укласти договіру в край невигідних для неї умовах, що спонукало звернутись з цим позовом до суду для встановлення нікчемності кредитного договору для захисту свого порушеного права.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 9 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ТОВ «Порше Мобіліті» про визнання кредитного договору частково недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 9 листопада 2018 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3

У поданій апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для розгляду справи. Зокрема зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки кожному доводу позовної заяви, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Вказує, що оскаржуваний договір не містить достовірної інформації про сукупну вартість кредиту. Крім того зазначає, що суд зобов'язаний був не обмежуватись виключно фактом підписання спірного договору, а перевірити його відповідність законодавству про захист прав споживачів.

Від відповідача до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. Так, зокрема вказує, що підписавши договір № 50011648 від 3 лютого 2014 року, ОСОБА_3 вступила у договірні відносини з ТОВ «Порше Мобіліті», в якому сторони визначили права та взяли на себе обов'язки, визначені договором. Так, позичальник погодився, що всі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США відповідно до п.1.3. загальних умов кредитування.

Крім того, зазначає, що перед укладенням спірного договору, відповідачем на виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» надано споживачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позичальник засвідчив особистим підписом про те, що вона ознайомлена з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією і попереджена про те, що вона несе валютні ризики під час зобов'язань за договором.

Представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшов наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 3 лютого 2014 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 50011648, відповідно до умов якого, ТОВ «Порше Мобіліті» надало позивачу кредит в розмірі 278400 грн., що еквівалентно на дату укладання договору 32000 доларів США, з відсотковою ставкою 9,90 % річних строком на 60 місяців, з цільовим призначенням кредиту - для придбання транспортного засобу (а.с. 6, том 1).

Відповідно до умов вищевказаного договору всі платежі за цим договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, відповідно до ст.1.3 загальних умов кредитування, що є додатком до цього договору.

Відповідно до статті 1.1 Загальних умов кредитування, що є додатком до договору № 50011648 від 3 лютого 2014 року, відповідач зобов'язався надати позивачу кредит у сумі, визначеній в договорі, в українських гривнях. У кредитному договорі сторони встановили еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, прийнятній для сторін.

Сторони погодилися, що кошти у повернення кредиту позивачем відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання відповідачем очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у договорі (стаття 1.3 Загальних умов кредитування).

Статтею 1.3.1 Загальних умов кредитування передбачено, що розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено у гривні на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту.

В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених відповідачем рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі.

Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунку та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (стаття 526 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

У статті 192 ЦК України закріплено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, частиною другою статті 533 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16 і підстав для відступлення від цього висновку немає.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що положення чинного законодавства, хоча й визначають національну валюту як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті, і саме з такими умовами кредитування погодилася позивач, тому підстав для задоволення позову немає.

Доводи скаржника, що судами при ухваленні оскаржуваного судового рішення не перевірив спірний договір на відповідність законодавству про захист прав споживачів є безпідставними.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Апеляційний суд зауважує, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника, а відтак відсутні підстави вважати умови договору несправедливі у розумінні законодавства про захист прав споживачів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням викладених обставин апеляційний суд вважає, що приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними окремих положень кредитного договору, правильно застосувавши норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Статтею 133 ЦПК України визначено види судових витрат, зокрема, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 3 цієї статті до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 15 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Статтею 141 ЦПК України визначено розподіл витрат між сторонами.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Згідно поданої представником відповідача заявки вх№261 від 26 січня 2017 року, акт про надані послуги №3, рахунок про оплату №15526_261_3 від 21 січня 2019 року на суму з ПДВ 8400 грн., виписку по рахунку, ордер про надання правової допомоги серія №402527, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ІванюкаВ.І., довіреність від 29 серпня 2018 року, квитанція Укрпошти на суму 23 грн.

У суді апеляційної інстанції представник позивача заперечував проти стягнення з позивача суму коштів у розмірі 8496 грн. посилаючись на не співмірність із заявленими вимогами.

Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, у своїй заяві скаржник просив стягнути 8496 грн з яких:

- 7000 грн - за послуги по наданню правової допомоги;

- 1400 грн - податок на додану вартість;

- 96 грн - за послуги поштового зв'язку.

Зважаючи на те, що в розумінні закону податок на додану вартість не може відноситись до витрат на правову допомогу, відтак не підлягає задоволенню стягнення 1400 грн податку на додану вартість за заявкою вх№261 від 26 січня 2017 року з позивача на користь відповідача.

Щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрати по наданню правової допомоги у розмірі 7000 грн, то апеляційний суд зважаючи на приписи ч.ч.4,5 ст.137 ЦПК України вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правову допомогу до 4000 грн.

Щодо стягнення 96 грн - за послуги поштового зв'язку, то вимоги в цій частині, є частково доведеними, оскільки відповідачем надано до суду квитанції Укрпошти на загальну суму 46 грн (а.с. 242, том 1, а.с. 24 том 2).

З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення заяви відповідача про стягнення з позивача понесених витрат пов'язаних з розглядом справи.

Тому, з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Порше мобіліті» підлягають стягненню судові витрати пов'язані з розглядом справи у апеляційному суді у розмірі 4046 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, судом,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 9 листопада 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (, місцезнаходження: 02152, м. Київ, пр. Павла Тичини, 1В) судові витрати пов'язані з розглядом справи в апеляційному суді в розмірі 4046 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 березня 2019 року.

Головуючий суддя:

Судді: