ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2019 року

м. Харків

справа № 643/13046/17

провадження № 22-ц/818/3508/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання - Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 травня 2019 року, ухвалене у складі судді Майстренко О.М.,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у праві користуванні власністю та виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, зобов`язати звільнити зазначену квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що позивачам на підставі свідоцтва про право власності на житло № 5н-96-66198 від 21.02.1996 року на праві спільної сумісної власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 (надалі Квартира). Позивач ОСОБА_2 проживав у цій Квартирі разом зі своєю дружиною відповідачкою ОСОБА_3 , від шлюбу мають доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована у Квартирі позивачів. 26.12.2016 шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 був розірваний. Шлюбно-сімейні відносини припинені, спільного господарства вони не ведуть. Однак відповідачка продовжує проживати в одній Квартирі разом із позивачами, демонструвати своє неприязне відношення до позивачки ОСОБА_1 , перешкоджає їй в користуванні однією з жилих кімнат, ванною кімнатою, не сплачує за комунальні послуги, вчиняє постійні сварки, застосовує фізичне насилля до неї. ОСОБА_3 зареєстрована за іншою адресою, у спірній квартирі проживає безпідставно, без згоди позивачів, своєю агресивною поведінкою та діями перешкоджає їм у праві користування власністю, що змусило їх звернутися до суду з зазначеним позовом.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачами не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач чинить перешкоди позивачам у користуванні належної їм на праві власності квартирою. Також позивачами не надано доказів того, що вони заперечували проти вселення та проживання у Квартирі відповідача або на момент вселення у Квартиру між сторонами була інша угода про порядок користування цим спірним приміщенням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на те, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відновлення прав позивачів, зокрема, прав на розпорядження, володіння та користування нерухомістю, можливо лише шляхом виселення відповідача, що є єдиним дієвим та відповідним способом усунення перешкод у реалізації позивачами своїх прав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року "Пономарьов проти України" Суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно з наявною в матеріалах справи копією паспорту ОСОБА_3 з 25.10.1991 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 32). У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 вказує окрім адреси реєстрації адресу свого фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 30).

Харківський апеляційний суд направляв ОСОБА_3 копію ухвали про відкриття апеляційного провадження з копією апеляційної скарги за адресою: АДРЕСА_1 , однак відповідач її не отримала (а.с. 148-149). Судові повідомлення направлялись як за адресою реєстрації відповідача, так і за адресою її мешкання, проте вони також повернулись до суду не врученими із відміткою поштового відділення «адресат відсутній» (а.с. 170-175).

Судові повідомлення для ОСОБА_3 видавались для відправлення представнику позивачів ОСОБА_5 . Останній відправляв їх за допомогою компанії «Нова Пошта», згідно з повідомленнями якої ОСОБА_3 відмовилась від розмови із кур`єром, на телефонні дзвінки диспетчера не відповідала.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч. 3 ст. 131 ЦПК).

Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України).

Враховуючи викладене вище, колегія суддів уважає ОСОБА_3 належним чином повідомленою про час та місце судового розгляду і розглядає справу за її відсутністю.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін у справі, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду від 14.05.2019 не відповідає.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить двокімнатна квартира по АДРЕСА_1 (надалі Квартира), що підтверджується даними свідоцтва про право власності на житло № 5н-96-66198, виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 21.02.1996 (а.с. 6).

Відповідно до довідки дільниці № 39 КП «Жилкомсервіс» від 10.10.2017 № 2155 у Квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (власник), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (син), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (онука) (а.с. 11).

Згідно посянень позивачів відповідачка ОСОБА_3 вселилася у Квартиру як дружина співвласника квартири ОСОБА_2 , хоча за адресою місця проживання зареєстрована не була.

Відповідач зберігає право користування та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_4 , що належить їй на праві спільної сумісної власності разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується даними ксерокопії паспорту ОСОБА_3 (а.с. 32) та даними інформаційної довідки № 118367318 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.03.2018 ( а.с. 44).

Сторони у справі не заперечували, що від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають доньку - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 26.12.2016 шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 було розірвано.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями статті 321 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь - яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз положень глави 32 ЦПК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужого нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочності володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припиненим за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судова колегія не може погодитися з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову з посиланням на ст. 156 Житлового кодексу України, що надає членам сім`ї власника рівні права користування житловим приміщенням, яке належить останньому та встановлює правило збереження за ними такого права у разі припинення сімейних відносин.

В судовому засіданні в суді першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 вселилась у Квартиру у якості члена сім`ї власника житлового приміщення і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Про обмежене право користування Квартирою у відповідачки свідчить і те, що вона зберігає право користування в іншому житловому приміщенні, що належить їй на праві спільної сумісної власності.

На час звернення позивачів до суду вона не є членом сім`ї позивачів, спільним побутом із позивачами не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18) та в постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18).

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів уважає необґрунтованим висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову про виселення ОСОБА_3 .

Оскільки заявлена в позові вимога щодо зобов`язання ОСОБА_3 звільнити Квартиру є похідною від вимоги про її виселення, захист прав позивачів у зазначений спосіб не є ефективним. Тому позов про зобов`язання ОСОБА_3 звільнити Квартиру задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального права.

Відповідно до п.п. 1,4 ч.1, ч.2 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід задовольнити, рішення суду - скасувати, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту другого пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України № 3674-VI від 08.07.2011 «Про судовий збір» у редакції на час подачі позову ставка за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру встановлена у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України № 1801-VIII від 21.12.2016 «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб на 1 січня 2017 року склав 1600 грн.

Тобто за подачу задоволеної вимоги про виселення ОСОБА_9 сплаті підлягало 640 грн, які були сплачені ОСОБА_1 (а.с. 1).

Підпунктом шостим пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на час подачі апеляційної скарги ставка судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду складала 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Оскільки апеляційна скарга була підписана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , кожний з них при подачі апеляційної скарги сплатив 960 грн судового збору (а.с. 139-140) (460*1,5).

Отже, враховуючи обґрунтованість апеляційної скарги в частині вимоги про виселення, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 1600 грн судового збору (640+960), на користь ОСОБА_2 - 960 грн судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 травня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Усунути перешкоди у праві користуванні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У задоволені позову про зобов`язання ОСОБА_3 звільнити квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот ) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 9 грудня 2019 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді А.В.Котелевець

Р.М.Піддубний