ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2019 року

м. Харків

справа № 610/1784/19

провадження № 22-ц/818/5588/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання: Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивачі - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , приватний виконавець Бабенко Дмитро Анатолійович,

інші учасники справи:

третя особа: акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Балаклійського районного суду Харківської області, постановлену 1 липня 2019 року у складі судді Носова Г.С., -

установив:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом, у якому просила визнати протиправними результати визначення вартості та оцінки належного їй описаного та арештованого майна: нежитлової будівлі торгового центру, загальною площею 2842,8 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Будівля), визнати протиправними дії приватного виконавця Бабенка Дмитра Анатолійовича (надалі Приватний виконавець) стосовно проведення оцінки Будівлі, зобов`язати Приватного виконавця провести нову оцінку майна.

Разом із позовом ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просила накласти арешт Будівлю, яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви посилалася на те, що поданий нею позов стосується оскарження результатів аукціону, проведеного на підставі здійсненої Приватним виконавець оцінки Будівлі. Власником Будівлі за результатами аукціону став ОСОБА_2 , який після пред`явлення позову може відчужити її, що ускладнить повернення майна власнику, у разі задоволення позову.

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 1 липня 2019 року заява позивача про забезпечення позову задоволена. Накладено арешт на Будівлю, що належить ОСОБА_2

Ухвала мотивована тим, що згідно з наявними у матеріалах справи документами Будівля на час подачі позову належить ОСОБА_2 Невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання позову ОСОБА_1 у разі його задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що накладення арешту обмежує його право власника розпоряджатися Будівлею. Суд не повідомив його про розгляд заяви про забезпечення позову, чим порушив право на подачу заперечень. В тексті ухвалі не вказано і позивачем не зазначено в чому полягають об`єктивні ризики невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову ОСОБА_1 Текст ухвали також не відповідає вимогам, які ставляться для виконавчих документів.

У відзиві ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечує. Посилається на те, що після пред`явлення позову побачила оголошення в мережі Інтернет про продаж Будівлі. Сам відповідач в апеляційній скарзі не заперечує, що про арешт Будівлі він дізнався у нотаріуса. Зазначене підтверджує бажання ОСОБА_2 продати будівлі. Зазначене призведе до того, що після задоволення позову ОСОБА_1 їй доведеться ініціювати новий судовий процес про витребування Будівлі із чужого незаконного володіння.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали контрольного провадження з цивільної справи № 610/1784/19, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до п. 4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З направленого апеляційному суду контрольного провадження цивільної справи № 610/1784/19 убачається, що у січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання протиправними результатів визначення вартості та оцінки належного ОСОБА_1 описаного та арештованого майна: Будівлі, визнання протиправними дій Приватного виконавця стосовно проведення оцінки Будівлі, зобов`язання Приватного виконавця провести нову оцінку майна (аркуші 2-5а контрольного провадження).

Разом із позовною заяву, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просила накласти арешт на Будівлю, що належить на праві власності ОСОБА_2 (аркуші 54-55 контрольного провадження).

Позов ОСОБА_1 обґрунтований тим, що при здійсненні виконавчих дій Приватний виконавець неправомірно виставив на аукціон Будівлю та допустив процесуальні порушення при проведенні оцінки Будівлі. Переможцем аукціону та власником Будівлі за результатом аукціону став ОСОБА_2 .

Відповідно до частин 1-2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Аналіз ст. 149 ЦПК України дає підстави вважати, що вжиття заходів забезпечення позову є правом, а не обов`язком суду у разі, якщо існують обставини, що можуть ускладнити виконання рішення в майбутньому.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Отже, підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення про те, що невжиття певних заходів, передбачених ч. 1 ст. 150 ЦПК України, утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з врахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, заходи забезпечення позову, за своєю правовою суттю - є гарантією забезпечення інтересів позивача у майбутньому при реалізації судового рішення.

Відповідно до принципу пропорційності у цивільному судочинстві, суд визначає в межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями (ст. 11 ЦПК України).

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, аналізуючи зміст вищевказаних норм права, дослідивши обставини справи, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про наявність підстав для забезпечення позову ОСОБА_1 . Характер спірних правовідносин та предмет спору - нерухоме майно, що може бути відчужене до вирішення спору по суті, свідчить про те, що існує загроза утруднення або не можливості виконання в майбутньому рішення суду у цивільній справі № 610/1784/19.

Відповідно до п.п. 1,2 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

ОСОБА_1 просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на Будівлю.

Разом з тим, ухвала суду про накладення арешту на майно (грошові кошти) відповідача виконується державним виконавцем в порядку, визначеному у ст. 56 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016 «Про виконавче провадження».

Стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження», якою регулюються питання застосування арешту, має назву «Арешт і вилучення майна (коштів) боржника». Аналіз змісту вказаної статті дає підстави стверджувати, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. При цьому арешт може стосуватися як заборони розпоряджатися майном, так й заборони користуватися ним.

Отже, Закон України «Про виконавче провадження» розмежовує такі процесуальні дії, як накладення арешту на майно і оголошення заборони на його відчуження, а також проведення опису і арешту майна.

При застосуванні такого виду (способу) забезпечення позову, як накладення арешту на майно (п. 1 частини першої ст. 150 ЦПК України) потрібно конкретизувати його дію: опис, вилучення і передача на зберігання іншій особі або заборона на відчуження.

При забезпеченні позову у дійсній цивільній справі відсутня необхідність проводити опис спірної Будівлі та обмежувати право власника ОСОБА_2 у володінні та користуванні належним йому майном. Тому колегія суддів вважає за необхідне задовольнити заяву представника позивача і забезпечити позов шляхом заборони відчуження Будівлі. Така заборона не перешкодить власнику користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, окрім як не дозволить його відчужувати.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

З огляду на вищевикладене, судова колегія дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для зміни ухвали суду від 01.07.2019. Позов ОСОБА_1 належить задовольнити шляхом заборони ОСОБА_2 відчужувати Будівлю.

Керуючись ст.ст. 367, 374,376, 381- 384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Балаклійського районного суду Харківської області від 1 липня 2019 року змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини в такій редакції: «Заборонити відчуження нежитлової будівлі: торгового центру літ. «А-2», загальною площею 2842,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 9 грудня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний