Ухвала

Іменем України

21 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 2-6686/08

провадження № 61-20328ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Малого колективного підприємства «Мрія-2», виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2008 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Малого колективного підприємства «Мрія-2», виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2008 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема, магазину змішаної торгівлі літ. «Б» з самовільно реконструйованими підвальними приміщеннями, загальною площею 1 168,2 кв.м та торговою площею 718 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 10 вересня 2008 року між Малим колективним підприємством «Мрія-2» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на магазин змішаної торгівлі літ. «Б» з самовільно реконструйованими підвальними приміщеннями, загальною площею 1 168,2 кв.м та торговою площею 718 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ,

03 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2008 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2008 року відмовлено на підставі частини другої статті 358 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із положеннями частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Однак, дослідивши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.

Апеляційним судом встановлено, що в обґрунтування заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження ОСОБА_1 зазначила, що у 2008 році не знала про існування цієї цивільної справи, а також не брала участь у судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідно і рішення суду першої інстанції не отримувала. Також ОСОБА_1 зазначає, що про наявність цієї справи дізналася лише 23 вересня 2019 року, після ознайомлення з матеріалами цієї справи, про що свідчить відповідне клопотання.

Однак, в матеріалах цієї цивільної справи містяться докази того, що ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 жовтня 2008 року відкрито провадження у цій справі та призначено попереднє судове засідання на 23 жовтня 2008 року.

Відповідно до протоколу судового засідання від 23 жовтня 2008 року, у судове засідання до суду першої інстанції 23 жовтня 2008 року з`явилися позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та представники відповідачів. ОСОБА_1 позов підтримала, вважала можливим перейти до розгляду справи, надавала пояснення по суті спору, приймала участь у судових дебатах та просила позов задовольнити.

У тому ж судовому засіданні судом першої інстанції оголошено рішення у справі, роз`яснено його зміст, строк та порядок оскарження, строк та порядок подання зауважень на протокол судового засідання.

Положеннями частини першої статті 249 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право ознайомитися із технічним записом судового засідання, протоколом судового засідання та протягом п`яти днів з дня проголошення рішення у справі подати до суду письмові зауваження щодо неповноти або неправильності їх запису.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що 23 вересня 2019 року ОСОБА_1 , ознайомившись з матеріалами справи та вказуючи про свою необізнаність щодо існування у 2008 році в суді цієї справи, також заперечуючи свою участь під час розгляду справи в суді першої інстанції, письмових зауважень щодо неповноти або неправильності запису на протокол судового засідання від 23 жовтня 2008 року не подавала.

Крім того, ОСОБА_1 , подаючи апеляційну скаргу після спливу більше, ніж 10 років після ухвалення рушення судом першої інстанції, не зазначає в ній про неповноту та неправильність протоколу судового засідання від 23 жовтня 2008 року.

Відповідно до частини четвертої статті 357 ЦПК України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складання повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Однією з основних засад судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відповідно до частиною четвертої статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судом як джерело права, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди; разом з тим, там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року); сторони в розумні інтервали часу повинні вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, у кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип правової визначеності (принцип res judicata) (Рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» («Ponomarevv. Ukraine») від 03 квітня 2008 року, пункт 41).

Апеляційний суд, застосувавши правильно положення статей 357, 358 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що обставини, наведені в заяві про поновлення строків, не надають підстав вважати пропуск строку на апеляційне оскарження таким, що відбувся з поважних причин, тому підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження відсутні і у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 слід відмовити. Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із практикою ЄСПЛ.

Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Враховуючи вищевикладене, правильне застосування норм права судом апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною другою статті 389, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Малого колективного підприємства «Мрія-2», виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець