Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 752/19567/14-ц

провадження № 61-10989св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2016 рокуу складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.

у справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 05 березня 2003 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 позику у розмірі 11 740,00 дол. США, що згідно з офіційним курсом гривні щодо іноземних валют, встановленого НБУ станом на 17 листопада 2014 року (1 дол. США - 15,33 грн) становить 179 974,20 грн. Отриману позику відповідач зобов`язаний повернути. На підтвердження надання позики та її умов, відповідач надав розписку, яка посвідчує передання йому визначеної грошової суми. 22 серпня 2014 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_3 лист-вимогу з проханням повернути грошові кошти, проте, отримавши даний лист 26 серпня 2014 року, останній жодним чином не відреагував на вказану вимогу та не повернув позику. Оскільки відповідач з моменту отримання 26 серпня 2014 року листа-вимоги та до моменту подання позову борг не повернув, просив стягнути з нього борг у розмірі 179 974,20 грн, а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 783,99 грн, інфляційні втрати в розмірі 4 319, 38 грн і судовий збір, що становить 1 850,78 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року залишено без задоволення позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що з 13 березня 2003 року відповідач ОСОБА_3 порушував право позивача ОСОБА_1 на отримання боргу, однак останній у визначений законом трьохрічний строк не звернувся до суду за захистом свого порушеного права, а відтак, звернувшись до суду 18 листопада 2014 року з позовом, який є предметом судового розгляду, позивач не дотримався строків позовної давності, визначених статтею 71 ЦК Української РСР, підстави для визнання поважною причини пропуску строку позовної давності відсутні.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року апеляційну скаргу правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року скасовано та постановлено нове, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 основну заборгованість у розмірі 179 974,20 грн, 3 % річних за користування грошовими коштами в сумі 783,99 грн та суму сплаченого судового збору в розмірі 1 850,78 грн, в решті позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що якщо строк повернення грошових коштів, наданих у позику не встановлений, то позикодавець має право вимагати їх повернення у будь-який час, тому з 05 березня 2003 року та до цього часу позивач має право будь-коли звернутися з вимогою про повернення позики. Враховуючи, що відповідач з 05 березня 2003 року борг не повертав, позивач скористався своїм правом вимоги повернути борг, направивши 22 серпня 2014 року відповідачу лист-вимогу про повернення грошових коштів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 752/19567/14-ц, витребувано її з Голосіївського районного суду м. Києва, зупинено виконання рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

06 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

На підставі ухвали Верховного Суду від 18 листопада 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що розписка не є підтвердженням договору позики, оскільки на момент її написання кошти не передавалися, а є лише письмовим підтвердженням визнання ОСОБА_3 наявного боргу, яка написана на чергову усну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення коштів.

У касаційній скарзі зазначається, що право ОСОБА_1 необхідно вважати порушеним починаючи з 05 березня 2003 року.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 надіслала заперечення на касаційну скаргу у якому зазначає, що строк повернення коштів у розписці не зазначено. Висновок суду першої інстанції, що розписка не підтверджує укладання договору позики є неправильним, суперечить нормам цивільного законодавства.

До спірних правовідносин мають застосовуватись норми ЦК України, оскільки права та обов`язки сторін виникли до набрання ним чинності та продовжували існувати після набрання ним чинності.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що сторони у справі з 28 квітня 1995 року і по 06 жовтня 2005 року перебували у родинних відносинах. Для придбання житлового приміщення ОСОБА_3 у 1997 році отримував від ОСОБА_1 грошову позику. Придбане у 1997 році ОСОБА_3 житлове приміщення було продане 20 жовтня 2000 року. З продажу квартири ОСОБА_3 повернув ОСОБА_1 частину позики. 05 березня 2003 року на вимогу ОСОБА_1 щодо повернення залишку боргу ОСОБА_3 написав розписку про залишок боргу.

За даними розписки ОСОБА_3 , вчиненої 05 березня 2003 року, останній визнавав, що він винний грошову суму в розмірі 11 740 дол. США ОСОБА_1 і зобов`язується повернути (а.с. 6).

11 серпня 2014 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_3 лист-вимогу, яка була отримана відповідачем 26 серпня 2014 року (а.с. 7, 8).

Як видно зі змісту направленого ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_3 листа-вимоги, позивач вимагає від відповідача повернення позики у розмірі 11 740,00 дол. США, наданої останньому 05 березня 2003 року.

Вимога ОСОБА_1 про повернення позики, викладена в листі від 11 серпня 2014 року, залишена ОСОБА_3 без задоволення.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Як передбачено частиною четвертою статті 10 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з статтею 57 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною другою статті 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно абзацу 2 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року) положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, якщо строк повернення позики розпискою не встановлений, то належить застосувати норми частини другої статті 530 та частини першої статті 1049 ЦК України.

Згідно частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такий самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Якщо строк повернення грошових коштів наданих у позику, не встановлений, то позикодавець має право вимагати їх повернення у будь-який час і тому з 05 березня 2003 року позивач мав право будь-коли звернутися з вимогою про повернення позики. А враховуючи, що відповідач з 05 березня 2003 року борг не повертав, позивач скористався своїм правом вимоги повернути борг, направивши 22 серпня 2014 року відповідачу лист-вимогу про повернення грошових коштів.

До подібного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 28 лютого 2018 року в справі № 243/9744/15-ц (провадження № 61-5066св18).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак, у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг; за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою, а також до подібного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2019 року в справі № 127/3120/16-ц (провадження № 61-29060св18).

Отже, з вищевказаного можна зробити висновок, що складена 05 березня 2003 року розписка підтверджує лише факт отримання позики та обов`язок її повернути, тому вона не є вимогою про повернення боргу (як помилково вважав суд першої інстанції). З урахуванням того, що строк повернення грошей у розписці встановлений не був, позивач (позикодавець) мав право вимагати повернення боргу у будь-який час.

Тому оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, а заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко В. В. Сердюк
І. М. Фаловська