Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 554/9938/16-ц

провадження № 61-24430св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 лютого 2017 року у складі судді Блажко І. О. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Кузнєцової О. Ю., Одринської Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що з 16 вересня 2006 року по 05 липня 2016 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_7. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина.

Враховуючи наведене, позивач просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина в розмірі ј частини з усіх видів заробітку відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 18 січня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи залучено дружину відповідача ОСОБА_6

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 лютого 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 29 листопада 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що малолітній син сторін у справі проживає разом із матір'ю, знаходиться на її утриманні, а відповідач працює, має стабільний дохід, а тому має можливість сплачувати аліменти на утримання свого малолітнього сина.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 05 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У квітні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 05 квітня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що позивач не надала жодного доказу на підтвердження того, що відповідач ухиляється від своїх батьківських обов'язків щодо утримання малолітнього сина, а також, що позивач потребує такої матеріальної допомоги, в свою чергу він надав квитанції перерахування грошових коштів на банківську картку позивача як матеріальну допомогу на утримання дитини та сплату комунальних послуг за квартиру, в якій вони проживають, тобто він у добровільному порядку виконує батьківський обов'язок щодо утримання сина. Крім того, суди не обґрунтували правові підстави для стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу в розмірі 3 500,00 грн, оскільки позивачем не надано достатніх доказів, які б свідчили про наявність правових підстав для її задоволення.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких просила касаційну скаргу відхилити, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання заперечень на неї.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судами установлено, що у період із 16 вересня 2006 року по 05 липня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_7.

На утримання ОСОБА_4 та малолітнього сина аліменти з відповідача за рішенням суду не стягуються.

23 вересня 2016 року відповідач уклав шлюб із ОСОБА_8, від якого народилася малолітня ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2. На утримання дружини та малолітньої доньки аліменти з відповідача за рішенням суду не стягуються.

На даний час малолітній син сторін у справі проживає разом із матір'ю та знаходиться на її утриманні.

Відповідач має постійне місце роботи у ФОП «ОСОБА_10» та отримує заробітну плату.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із статтями 180, 191 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Частиною другою статті 182 СК України (у редакції, чинній на час ухвалення рішення) встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з частиною першою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до статей 181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов'язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров'я та матеріального становища дитини, стану здоров'я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі ј частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, суди обґрунтовано виходили з того, що відповідач має постійне місця роботи та постійний заробіток, у нього відсутні інші аліментні зобов'язання та матеріальну допомогу на утримання дитини має надавати в недостатньому для дитини відповідного віку розмірі.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не довела, що відповідач ухиляється від своїх батьківських обов'язків щодо утримання малолітнього сина не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, яким суд апеляційної інстанції надав належне обґрунтування, а переоцінка доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно стягнули з відповідача суму понесених позивачем витрат на правову допомогу також не заслуговують на увагу, оскільки позивачем на підтвердження понесення зазначених витрат надано витяг із договору про надання юридичної допомоги, ордер про надання правової допомоги, квитанцію про сплату 3 500,00 грн та розрахунок гонорару адвоката, а тому суд мав всі підстави для стягнення зазначених витрат.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний