Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 757/11373/15-ц

провадження № 61-31894св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Асгард-фінанс»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року в складі судді Москаленко К. О. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2017 року в складі колегії суддів: Шахової О. В., Вербової І. М., Головачова Я. В.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Асгард-фінанс» (далі - ТОВ «КУА «Асгард-фінанс»), який неодноразово уточнювала, і остаточно просила визнати її звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України незаконним та поновити її на роботі у ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» на посаді фахівця з управління активами з 29 липня 2013 року; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй заробітну плату у розмірі середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у даному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати у розмірі 201 950 грн 35 коп., а також нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на її доходи та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування починаючи з 22 липня 2013 року; стягнути з відповідача на її користь 20 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що наказом № 6к від 22 липня 2013 року її, як сертифікованого Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку фахівця по роботі з цінними таперами, було прийнято на роботу у ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» на посаду фахівця з управління активами. Розмір погодженої заробітної плати становив 20 000 грн на місяць. У день прийому на роботу вона надала відповідачу заяву про прийняття на роботу, із зазначенням свого місця проживання, номеру телефону, трудову книжку, копію паспорта та ідентифікаційного кода. Після прийняття її на роботу, на виконання вимог Положення про сертифікацію осіб, що здійснюють професійну діяльність з цінними паперами в Україні № 93 від 29 липня 1998 року, вона повідомила, в установлений строк Державну комісію з цінних паперів та фондового ринку про зміну свого постійного місця роботи та надала завірену відповідачем копію трудової книжки.

Позивач вказувала, що за час роботи, заробітна плата їй виплачувалась відповідачем регулярно, першого числа кожного місяця. Наприкінці 2014 року вона звернулась до Пенсійного фонду України для отримання довідки за формою ОК-5, з якої дізналась, що відповідач виплачував їй заробітну плату неофіційно, не сплачуючи податки, з чим вона не погодилась та 18 листопада 2014 року письмово звернулась до відповідача із заявою про звільнення на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін). Отримавши вказану заяву відповідач її умовив не звільнятись та пообіцяв нарахувати та виплатити офіційну заробітну плату.

23 березня 2015 року вона вперше за весь час роботи звернулась до відповідача із заявою про надання їй основної відпустки тривалістю 20 днів, проте отримала відмову, у зв`язку із чим цього ж дня вона направила поштою на адресу відповідача заяву на відпустку, заяву про звільнення з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (за власним бажанням), а з 07 квітня 2015 року припинила відвідувати роботу.

Посилаючись на те, що у травні 2015 року їй стало відомо про її звільнення за наказом № 7К від 29 липня 2013 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді фахівця з управління активами ТОВ «КУА «Асгард-фінанс») з 29 липня 2013 року. Стягнуто з ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що представником відповідача не було надано доказів того, що у позивача відбирались письмові пояснення щодо обставин вчиненого нею порушення трудового розпорядку, не з`ясовувалась поважність причин відсутності позивача на робочому місці у період з 22 по 26 липня 2015 року, а тому наявні підстави для її поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов`язання ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату у розмірі середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у даному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати у розмірі 201 950 грн 35 коп., зобов`язання нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи позивача та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування починаючи з 22 липня 2013 року, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог в цій частині та їх недоведеності.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року в частині відмови у задоволенні позову залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині зобов`язання ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату у розмірі середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у даному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати у розмірі 201 950 грн 35 коп., зобов`язання нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи позивача та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування починаючи з 22 липня 2013 року.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року визнано незаконним наказ № 7К від 29 липня 2013 року, виданий ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У липні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій,посилаючись на неправильне застосуваннясудами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову про зобов`язання ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату у розмірі середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у даному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати у розмірі 271 337 грн 60 коп. та зобов`язання нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи позивача та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування починаючи з 22 липня 2013 року. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що табель обліку використання робочого часу з липня 2013 року та відомості відповідача про відсутність нарахованої заробітної плати, не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки виключно в інтересах відповідача було не включати її до табелю обліку, так само, як і не нараховувати офіційну заробітню плату. Також судами не враховано, що засвідчена копія трудової книжки була видана їй директором товариства 15 серпня 2013 року, та у цей же день передана нею до національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, що підтверджується листом Комісії від 05 червня 2015 року № 18/02/11614/10 к. Фактично влаштуватись на роботу вона змогла тільки після того, як відповідач 23 листопада 2016 року повернув їй трудову книжку. При цьому, судами не враховано, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, ОСОБА_1 оскаржує рішення судів попередніх інстанцій тільки в частині відмови у задоволенні її позову про зобов`язання ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» нарахувати та виплатити заробітну плату у розмірі середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у даному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати у розмірі 271 337 грн 60 коп. та зобов`язання нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи позивача та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, починаючи з 22 липня 2013 року, а тому рішення в іншій частині на предмет законності й обґрунтованості судом касаційної інстанції не перевіряються відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України.

Відзив до суду касаційної інстанції не подано

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу № 757/11373/15-ц з Печерського районного суду м. Києва.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року справа №757/11373/15-ц призначена до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що наказом № 6-к від 22 липня 2013 року позивач була прийнята на роботу до ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» та зарахована на посаду фахівця з управління активами, з оплатою праці згідно штатного розкладу, що підтверджується копією трудової книжки позивача, в якій зроблено відповідний запис.

Штатним розкладом, який введено в дію з 22 липня 2013 року, затвердженого наказом № 2Ш від 19 липня 2013 року, в ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» передбачено три посади фахівця з управління активами, на одну з яких була прийнята позивач з окладом 1150 грн на місяць.

22 липня 2013 року позивач зранку з`явилась на роботу та для подальшого оформлення документів з отримання сертифіката повинна була надати в Державну комісію з цінних паперів та фондового ринку витяг з трудової книжки. Відповідачем було надано позивачці оригінал та виготовлену копію трудової книжки. Після отримання всіх необхідних документів позивач залишила підприємство, і протягом всього робочого дня на роботі більше не з`являлась. Поряд з цим і в наступні дні, а саме: 23, 24, 25 та 26 липня 2013 року позивач не з`являлась на роботі, відповідача про причини своєї відсутності не повідомила, про що було складено відповідні акти.

На підтвердження вищевказаних обставин, працівниками відповідача за підписом - директора підприємства ОСОБА_3 та двох фахівців з управління активами: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були складені акти від 22, 23, 24, 25 липня 2013 року та акт від 26 липня 2013 року про відсутність працівника на роботі протягом дня. Відповідні відомості також були внесені відповідачем до табелю обліку використання робочого часу за липень 2013 року.

Вище вказані дії позивача були кваліфіковані відповідачем як прогул та прийнято рішення про звільнення її з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, про що директором товариства ОСОБА_3 видано наказ № 7-к від 29 липня 2013 року.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу підставою для звільнення позивача із займаної посади були вищевказані акти: № 1 від 22 липня 2013 року, № 2 від 23 липня 2013 року, № 3 від 24 липня 2013 року, № 4 від 25 липня 2013 року та акт № 5 від 26 липня 2013 року.

23 липня 2013 року директором ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» ОСОБА_3 складено акт, яким зафіксовано, що оригінал трудової книжки був виданий ОСОБА_1 для пред`явлення до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку та станом на дату складання даного акту до ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» повернутий не був.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно статті 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що при винесені наказу про звільнення позивача із займаної посади не були дотримані правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, дійшли висновку про наявність підстав для визнання звільнення позивача незаконним та поновлення її на посаді фахівця з управління активами з 29 липня 2013 року, стягнувши на її користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Також судами встановлено, що відповідно до табелю обліку використання робочого часу за липень 2013 року в ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» дані про фактично відпрацьований робочий час позивачем з 22 липня 2013 року по день звільнення відсутні. Зазначений табель засвідчений підписами осіб, відповідальних за його заповнення.

Відомостями про нарахування заробітної плати (доходів) застрахованим особам з липня 2013 року по березень 2015 року також підтверджується, що нарахування заробітної плати позивачу не здійснювалось.

Довідкою з Пенсійного фонду України за 2013 рік за формою ОК-5 виданою ОСОБА_1 додатково підтверджується відсутність нарахованої суми заробітку для нарахування пенсії за вказаний період.

Відповідно частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За приписами статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій правильно виходили з того, що позовні вимоги про зобов`язання ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату у розмірі середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні в даному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати у розмірі 271 337 грн 60 коп. за період з 22 липня 2013 року по 31 травня 2016 року, та зобов`язання нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи позивача та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування починаючи з 22 липня 2013 року, задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки не порушувала и вказане питання не було предметом розгляду судами попередніх інстанцій, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди в оскаржуваній частині забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позову про зобов`язання ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату у розмірі середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у даному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати у розмірі 271 337 грн 60 коп. та зобов`язання нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи позивача та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування починаючи з 22 липня 2013 року- без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Асгард-фінанс» про зобов`язання ТОВ «КУА «Асгард-фінанс» нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату у розмірі середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у даному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати у розмірі 271 337 грн 60 коп. та зобов`язання нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи позивача та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування починаючи з 22 липня 2013 року, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов