Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 644/4941/16-ц

провадження № 61-27925св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Харківська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 25 травня 2017 року у складі судді Зябрової О. Г. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Кругової С. С., Пилипчук Ю. Є.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання факту проживання спільно однією сім?єю з померлою, визнання спадкоємцем четвертої черги та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги мотивовано тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 відкрилася спадщина, до складу якої увійшла кімната № 54 квартири АДРЕСА_1, яка належала останній на підставі свідоцтва про право власності на житло

№ 7-95-60372 від 23 жовтня 1995 року. З 2008 року позивачка проживала з ОСОБА_6 однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просила суд встановити факт її проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 останні п`ять років до смерті останньої; визнати її спадкоємицею четвертої черги та визнати за нею право власності на кімнату № 54 (24/100 частин) комунальної квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 25 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано недоведеністю факту проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 однією сім'єю протягом п'яти років до часу відкриття спадщини, а відтак відсутні передбачені статтею 1264 ЦК України підстави для визнання за позивачкою права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування за законом четвертої черги.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 відхилено.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 25 травня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі:

04 вересня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що судами попередніх інстанцій допущено неповне з'ясування обставин, що мають значення по справі. При прийнятті оскаржуваних судових рішень, суди керувались лише необґрунтованими доводами заперечень відповідача та не брали до уваги надані позивачем докази.

Висновки судів попередніх інстанцій не відповідають показам свідків, які в суді першої інстанції пояснили, що позивачка проживала разом із померлою ОСОБА_6 однією сім'єю впродовж останніх 5 років, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Позивачка після смерті ОСОБА_6 продовжує доглядати за її могилою.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

Згідно свідоцтва про право власності на житло № 7-95-60372 від 23 жовтня 1995 року ОСОБА_6 належало 24/100 частин кімнати АДРЕСА_1 Загальна площа казаної кімнати становить 24,3 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» № 5671 від 23 лютого 2016 року ОСОБА_10 з 26 червня 2000 року постійно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, тобто в іншій кімнаті квартири, але тієї самої квартири, де проживала ОСОБА_6

Норми права, які регулюють спірні правовідносини:

Частиною другою статті 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України).

За правилами статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови

від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша статті 179 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій).

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Аналіз норми частини другої статті 3 СК України у системному зв'язку пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», дає підстави дійти висновку про те, що для встановлення факту проживання однією сім'єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов'язків.

За таких обставин колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між нею та ОСОБА_6 протягом останніх п'яти років до часу відкриття спадщини склалися відносини, що притаманні сім'ї. А відтак відсутні передбачені статтею 1264 ЦК України підстави для визнання за позивачкою права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування за законом четвертої черги

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 травня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 серпня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська