Провадження № 2-о/161/29/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 січня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Олексюка А.В.,

при секретарі Шумиводі О.І.,

за участю : заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:
25.09.2018 року заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення юридичного факту загибелі її сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такий, що пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, 28.06.2014 року в районі с. Макарове Станично-Луганського району Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Подану заяву обґрунтовує тим, що 08.04.2014 року її сина ОСОБА_3 було призвано на військову службу Володимир-Волинським ОРВК Волинської області. Військову службу останній проходив у званні старшого солдата на посаді командира бойової машини командира відділення 4 механізованої роти 2 механізованого батальйону. З 15.05.2014 року на підставі наказу № 107 ОСОБА_3 перебував у відрядженні у військовій частині НОМЕР_1 , м. Мукачево Закарпатської області. З 18.05.2014 року він прибув у кризовий район на Сході України.

28.06.2014 року під час бою в с. Макарове Станично-Луганського району Луганської області ОСОБА_3 перебував на БМП-2. В результаті обстрілу з боку російських збройних формувань він дістав поранення в живіт осколком, що рикошетом влучив під бронижелет. Загинув останній від втрати крові у вертольоті під час транспортування до шпиталю.

Вважає, що її син ОСОБА_3 загинув внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України на території Луганської області.

Встановлення даного юридичного факту, на думку заявника, можливе лише в судовому порядку, оскільки діючим законодавством не передбачений інший порядок встановлення такого факту, тому просить суд встановити факт загибелі її сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такий, що пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, 28.06.2014 року в районі с. Макарове Станично-Луганського району Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В судовому засіданні заявник та її представник заяву підтримали у повному обсязі з підстав зазначених у неї та надали суду аналогійні пояснення, просили її задовольнити у повному обсязі.

Представники заінтересованих осіб в судове засідання не з`явились: представник Міністерства соціальної політики України просив проводити розгляд справи у його відсутності; представник Російської Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні,-з невідомих для суду причин.

Суд вважає за можливе провести розгляд цивільної справи у відсутності осіб, які не з`явившихся за наявними матеріалами справи.

Заслухавши пояснення заявника, представника заявника, вивчивши заяву та додані до неї докази, суд вважає що заява підлягає до задоволення виходячи з такого.

Судом встановлено, що 17.05.1983 року заявник ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 ( а.с. 26).

Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 від 11.05.2017 року ( а.с. 30)

З 15.05.2014 року старший солдат ОСОБА_3 , військовослужбовець військової частини НОМЕР_3 перебував у відрядженні (наказ від 15.05.2014 року № 107) у військовій частині НОМЕР_1 , м. Мукачево Закарпатської області, з 18.005.2014 року прибув в кризовий район, а з 19.05.2014 року (наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 02.06.2014 року № 111) по 28 червня залучався до участі в антитерористичній операції в Донецькій та Луганській областях, що підтверджується довідкою № 2329 від 11.08.2014 року ( а.с. 32)

З Витягу з протоколу Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, протокол № 1996 від 20.07.2014 року, встановлено, що вогнепальне сліпе кульове поранення живота старшого солдата ОСОБА_3 , 1984 року народження, яке стало причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , яке було видане 02.07.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Володимир-Волинський реєстраційної служби Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції Волинської області та лікарським свідоцтвом про смерть № 2000-Дт114 від 30.06.2014 року Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи, - поранення і причина смерті, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 93).

Указом Президента України від 04.06.2015 року ОСОБА_3 нагороджено Орденом « За мужність» ІІІ ступеня, посмертно ( а.с 88, 89).
Застосовуючи норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного.
Згідно до положень, викладених в ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Постановою Верховної ради України «Про Заяву Верховної ради України» «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» № 337-VIII від 21 квітня 2015 року схвалено текст Заяви Верховної ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».
Так, з системного аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.
Також, з даної заяви Верховної ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння нерегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому, лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації звернувся до Ради Федерацій Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.
В подалі нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України».
17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VІІ, всупереч цьому, проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів».
21 березня 2014 року владою Російської Федерації прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя».
Згідно до положень, викладених в ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VІІ від 15.04.2014 року, із змінами і доповненнями, Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України із зазначенням дати початку тимчасової окупації 20 лютого 2014 року.
Незаконно анексувавши Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).
Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України» «Про відсіч збройній агресії Федерації та подолання її наслідків», від 21 квітня 2015 року №337-VIII, зазначені події на сході України відбувалися за наступними обставинами.
Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально -диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, формування російського козацтва та укомплектований чеченцями громадянами Російської Федерації, батальйон «Восток», а також були задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України.
11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою.
На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня 2014 року, в зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил».
Нерегулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси, які постачалися з території РФ. Це підтверджувалося поясненнями численно затриманих військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації.
Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
За наслідками військової агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
Відповідно до абзацу 2 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Росіїської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ, зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.
Також Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.
Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Виходячи з вище викладеного, суд вважає , що при вирішенні даної справи знайшов своє підтвердження факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, що є загальновідомим.
Відповідно до довідки № 2329 від 11.08.2014 року, виданої тимчасово виконуючого обов`язки начальника штабу першого заступника командира в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_5 , судом встановлено, що старший солдат ОСОБА_3 , військовослужбовець військової частини НОМЕР_3 перебував у відрядженні (наказ від 15.05.2014 року № 107) у військовій частині НОМЕР_1 , м. Мукачево Закарпатської області, з 18.005.2014 року прибув в кризовий район, а з 19.05.2014 року (наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 02.06.2014 року № 111) по 28 червня залучався до участі в антитерористичній операції в Донецькій та Луганській областях.
Вищевикладені обставини справи встановлюють причинний зв`язок між загибеллю ОСОБА_3 та обставинами того, що він в цей час проходив військову службу та брав участь у проведенні антитерористичної операції на території України, що межує з територією, тимчасово окупованою в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України.
Враховуючи, що в результаті саме збройної агресії та воєнного конфлікту, розпочатих Російською Федерацією, ОСОБА_3 отримав вогнепальне сліпе кульове поранення живота, яке стало причиною його смерті, а також обставини того, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено право ОСОБА_3 на життя і здоров`я, передбачене ст. 27 Конституції України та ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, тому заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.212-215, 259 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:
Заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт загибелі сина ОСОБА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такий, що пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, 28.06.2014 року в районі с. Макарове Станично-Луганського району Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк