Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 642/5038/15-ц

провадження № 61-33057св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, усунення перешкод у користуванні та вселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 грудня 1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

28 червня 1990 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу було придбано домоволодіння АДРЕСА_1 . Домоволодіння складалось з будинку літ. В-1, який складався з однієї жилої кімнати площею 17,2 кв. м, кухні площею 13,1 кв. м, сіней літ. «в» площею 8,4 кв. м, надводні будівлі сарай літ. И, вбиральня літ З. Загальна площа житлового будинку складала 38,7 кв. м. У домоволодінні не було газу, опалення, води та каналізації.

За час шлюбу подружжям було зроблено перебудову будинку. З 1998 по 2005 роки було зроблено наступні роботи: побудовано фундамент навколо будинку, проведено водопостачання та каналізацію, домоволодіння підключено до центрального водопостачання та водовідведення, до будинку проведено газ та газове опалення, знесені сарай літ. И та сіні літ. «В», на їх місці побудовано житлову прибудову 8 м на 8 м, поставлені металеві ворота для заїзду автотранспорту.

Після перебудови будинок складається вже з двох житлових кімнат площею 13,9 кв. м та 17,2 кв. м, котельної площею 5,1 кв. м, гардеробу площею 3,8 кв. м, вбиральні площею 1,1 кв. м, ванної кімнати площею 5,3 кв. м, коридору площею 9,1 кв. м, кухні площею 15,5 кв. м. Загальна площа будинку складає 71,0 кв. м Будинок обладнаний двоконтурним газовим котлом (тобто газовим опаленням та гарячою водою), має централізоване водопостачання та водовідведення. Тобто за час шлюбу сторін домоволодіння АДРЕСА_1 істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи ХНДІСЄ ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса № 3180/7670 від 29 липня 2016 року частка побудованого подружжям за період шлюбу складає 70/100 частин від усього домоволодіння. Тому частка, яка повинна належати ОСОБА_1 , складає 35/100 часток із домоволодіння, а ОСОБА_2 65/100 частин, при цьому найбільш близьким до ідеальних часток та найбільш доцільним є другий з варіантів розподілу домоволодіння запропонований експертом. На цей час відповідач перешкоджає позивачу та їх спільній доньці ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 користуватися домоволодінням АДРЕСА_1 , посилаючись на те що він є єдиним власником будинку. Позивач та їх спільна донька зареєстровані та багато років проживали за вказаною адресою та у них немає іншого місця проживання.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просила:

визнати домоволодіння АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

поділити майно, яке є спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 :

визнавши за ОСОБА_1 право власності на 35/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 (завершене будівництвом та не введене до експлуатації);

виділивши ОСОБА_1 по житловому дому: кухня «5-9» площею 15,5 кв. м в літ. В1-1, по надвірним спорудам: веранда в-2, погріб 0, паркан № 4, паркан № 3, хвіртка № 6;

виділивши ОСОБА_2 по житловому дому: в літ В1 житлова кімната «5-2» площею 13,9 кв. м та житлова кімната «5-3» площею 17,2 кв. м в літ. В1-1 ванна «5-7» площею 5,3 кв. м, уборная «5-6» площею 1,1 кв. м, гардероб «5-5» площею 3,8 кв. м, коридор «5-8» площею 9,1 кв. м, котельня «5-4» площею 5,1 кв. м, по надвірним спорудам: уборная З, паркан № 4, паркан № 3 , хвіртка № 6;

усунути перешкоди з боку ОСОБА_2 у користуванні ОСОБА_1 домоволодінням АДРЕСА_1 ;

вселити ОСОБА_1 у домоволодіння АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова в складі судді Гримайло А. М. від 19 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано домоволодіння АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Поділено майно, яке є спільною власністю позивача та відповідача, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 35/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (завершеного будівництвом та не введеного до експлуатації).

Виділено ОСОБА_1 по житловому дому: кухня «5-9» площею 15,5 кв. м в літ. В1-1, по надвірним спорудам: веранда в-2, погріб 0, паркан № 4 , паркан № 3 , хвіртка № 6.

Виділено ОСОБА_2 по житловому дому: в літ В1 житлова кімната «5-2» площею 13,9 кв. м та житлова кімната «5-3» площею 17,2 кв. м в літ. В1-1 ванна «5-7» площею 5,3 кв. м, уборная «5-6»площею 1,1 кв.м. , гардероб «5-5» площею 3,8 кв. м, коридор «5-8» площею 9,1 кв. м, котельня «5-4» площею 5,1 кв. м, по надвірним спорудам: уборная З, паркан № 4, паркан № 3, хвіртка № 6.

Усунено перешкоди з боку відповідача ОСОБА_2 в користуванні ОСОБА_1 домоволодінням АДРЕСА_1 та вселено ОСОБА_1 у домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за час шлюбу сторін домоволодіння АДРЕСА_1 істотне збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя.

Суд першої інстанції зазначив, що оскільки реконструкція будинку відбулась за час шлюбу, але його не було введено до експлуатації такий будинок (завершений будівництвом) може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя й частки такого майна є рівними. Згідно статей 60, 62, 69, 70 СК України, статей 316-319, 321, 325, 328, 364, 367, 368, 391 ЦК України, оскільки фактично відбулась інвентаризація домоволодіння в органах БТІ, такий будинок може бути об`єктом права спільної сумісної власності та суд вправі провести поділ будинку (завершений будівництвом, не введеного до експлуатації), якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

При поділі домоволодіння суд першої інстанції обрав другий варіант розподілу, оскільки він найбільш приближений до ідеальних часток, є технічно можливим та потребує мінімальних затрат з боку сторін.

Також суд першої інстанції визнав обґрунтованими вимоги позивача щодо усунення перешкод з боку ОСОБА_2 у користуванні позивачем домоволодінням АДРЕСА_1 та вселення ОСОБА_1 у домоволодіння АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивачем не було надано доказів про наявність у сторін дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з реконструкції спірного домоволодіння та вводу їх в експлуатацію у встановленому законодавством порядку, тому згідно статей 364, 376 ЦК України спірний об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції та добудови до вже існуючого домоволодіння АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом. Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Аргументи учасників справи

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що за час шлюбу сторін домоволодіння АДРЕСА_1 істотне збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя. Суд першої інстанції правильно врахував, що житлову прибудову літ. В1-1 сторонами не було введено до експлуатації, відповідно до вимог чинного законодавства, дану прибудову було побудовано, згідно дозволу наданого рішенням Ленінської райради у м. Харкові від 15 серпня 2003 року № 187/24 на місті знесених малоцінних сараю літ. И та сіней літ. «в». Згідно даних інвентарної справи та технічного паспорту на домоволодіння прибудова була побудована у 2005 році та сторонами було самовільно переобладнана кухня «5-2» у житлову кімнату, але дані щодо введення реконструйованого домоволодіння (з прибудовою літ. В1-1) до експлуатації відсутні. ОСОБА_1 вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оскільки реконструкція будинку відбулась за час шлюбу, але його не було введено до експлуатації такий будинок (завершений будівництвом) може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя й частки такого майна є рівними. Враховуючи, що фактично відбулась інвентаризація домоволодіння в органах БТІ, такий будинок може бути об`єктом права спільної сумісної власності та суд вправі провести поділ будинку (завершений будівництвом, не введеного до експлуатації), якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Посилання апеляційного суду про те, що позивачем не надано доказів про наявність у сторін дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з реконструкції спірного домоволодіння вважає необґрунтованим, оскільки у матеріалах справи містяться дозвільні документи на право виконання будівельних робіт з реконструкції спірного домоволодіння, а саме: рішення виконкому Ленінської районної ради у м. Харкові № 187/24 віл 15 серпня 2003 року та узгоджена проектна документація (проект водопроводу № 356 від 31 липня 1995 року з посиланням на технічні умови № 490 від 24 липня 1995 року, проект про проведення газу та газове опалення від липня 2005 року).

Вказує, що апеляційний суд неправильно застосував статтю 331 ЦК України, оскільки за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливість довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Тому об`єкт незавершеного будівництва, зведений (реконструйований) за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Такі висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Крім того апеляційний суд не навів мотивів при скасуванні рішення суду першої інстанції у частині усунення перешкод та вселення ОСОБА_1 .

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Суди встановили, що 25 грудня 1993 року зареєстровано шлюб між сторонами.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 26 жовтня 2015 року шлюб було розірвано.

28 червня 1990 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу було придбано домоволодіння АДРЕСА_1 . Домоволодіння складалось з будинку літ. В-1, який складався з однієї жилої кімнати площею 17,2 кв. м, кухні площею 13,1 кв. м, сіней літ. «в» площею 8,4 кв. м, надвірні будівлі сарай літ. И, вбиральня літ З. Загальна площа житлового будинку складала 38,7 кв. м. Технічний стан домоволодіння незадовільний. Водопостачання, водовідведення та газопостачання відсуне, опалення пічне, що підтверджується матеріалами інвентарної справи № 59700.

У період з 1995 по 2005 роки було зроблено наступні роботи: проведено водопостачання та каналізацію (до матеріалів справи надано копію узгодженого проекту водопроводу № 356 від 31 липня 1995 року з посилання на технічні умови № 490 від 24 липня 1995 року), до будинку проведено газ та газове опалення (до матеріалів справи надано копію узгодженого проекту від липня 2005 року), що підтверджено листом ПАТ Харківміськгаз № 03/12/8102 від 10 грудня 2015 року, згідно дозволу наданого рішенням Ленінської райради у м. Харкові від 15 серпня 2003 року № 187/24 знесені малоцінні сарай літ. И та сіні літ. «в» на їх місці побудовано житлову прибудову 8 м на 8 м, поставлені металеві ворота для заїзду автотранспорту.

Відповідно до даних інвентарної справи № 59700 домоволодіння АДРЕСА_1 , станом на 21 червня 2005 року КП «Харківське міське БТІ» було проведено інвентаризацію домоволодіння, складено технічних паспорт, згідно якого домоволодіння складається з житлового будинку літ. В-1, житлової прибудови літ. В1-1, веранда в-2, уборная З, погріб 0, паркан № 4, паркан № 3 , хвіртка № 6. Житловий будинок літ. В-1 та житлова прибудова літ. В1-1 складаються з кухні «5-9» площею 15,5 кв. м, житлової кімнати «5-2» площею 13,9 кв. м та житлової кімнати «5-3» площею 17,2 кв. м, ванни «5-7» площею 5,3 кв. м, уборної «5-6» площею 1,1 кв. м, гардеробу «5-5» площею 3,8 кв. м, коридору «5-8» площею 9,1 кв. м, котельної «5-4» площею 5,1 кв. м.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи ХНДІСЕ ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса № 3180/7670 від 29 липня 2016 року частка побудованого подружжям за період шлюбу складає 70/100 частин від усього домоволодіння, при цьому частка, яка повинна залежати ОСОБА_1 складає 35/100 часток із домоволодіння, а ОСОБА_2 65/100 частин. При цьому, відповідно до висновку експертизи вартість житлового будинку без урахування проведених вказаних робіт склала 395 086 грн, з урахуванням проведених ремонтних робіт 966 429 грн, різниця між вартістю домоволодіння з проведеними роботами та без таких складає 571 343 грн.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 зазначено, що «відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада2015 року № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року № 6-159цс15. Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову щодо визнання житлового будинку з господарськими будівлями об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ з посиланням на той факт, що спірна земельна ділянка передана органом місцевого самоврядування в приватну власність ОСОБА_2 в порядку приватизації, спірний будинок не введений в експлуатацію, а будівельні матеріали на будівництво житлового будинку були замовленні батьком відповідачки, суди на зазначені вище положення закону належної уваги не звернули, не взяли до уваги, що земельна ділянка передана у власність ОСОБА_2 саме для будівництва спірного житлового будинку, той споруджений в період шлюбу ОСОБА_2 з позивачем ОСОБА_1, не врахували ступінь готовності житлового будинку, який складає 100 %, та висновок експертизи щодо наявної можливості його поділу в натурі, не звернули увагу на те, що оплата батьком відповідачки будівельних матеріалів для будівництва будинку не слугує підставою для визнання спірного будинку особистою приватною власністю ОСОБА_2, не з`ясували причин, по яких спорудження будинку здійснювалося з участю батька ОСОБА_2 , не встановили, чи забезпечений батько ОСОБА_2 житлом та чи була між подружжям ОСОБА_1 ОСОБА_2 та батьком ОСОБА_2 домовленість про створення спільної власності на будинок з метою забезпечення жилим приміщенням і цьому будинку і останнього».

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 зазначено, що «новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, урахувавши ті обставини, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права на S_1 частину спірного об`єкта незавершеного будівництва».

У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року вересня 2016 року у справі № 6-1447цс17 зроблено висновок, що «стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що рішенням Ленінської райради у м. Харкові від 15 серпня 2003 року № 187/24 було надано дозвіл ОСОБА_2 знести малоцінні сараї літ. И та сіни літ. «в», а на їх місці прибудувати житлову прибудову з мансардою (копія інвентаризаційної справи № 59700 на домоволодіння АДРЕСА_1 ), копія технічної документації про проведення водопостачання та каналізації (а. с. 36), копія проекту газопостачання (а. с. 37).

Суд апеляційної інстанції, зазначаючи, що позивачем не було надано доказів про наявність у сторін дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з реконструкції спірного домоволодіння та вводу їх в експлуатацію у встановленому законодавством порядку, а тому спірний об`єкт нерухомості є самочинним будівництвом, не надав будь-якої оцінки зазначеним доказам та зробив передчасний висновок про те, що спірний будинок є самочинним будівництвом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення ухвалене без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року скасувати.

Передати справу № 642/5038/15-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук