ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 658/1647/19 Головуючий в І інстанції Терещенко О.Є.
Номер провадження 22-ц/819/1761/19 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогоПолікарпової О.М.,
суддівВоронцової Л.П.,
Ігнатенко П.Я.,
секретарПісоцька Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області у складі судді Терещенка О.Є. від 27 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі Позивач, АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначає, що на підставі укладеного 18 січня 2011 року договору позивачем надано ОСОБА_1 кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позичальник зобов`язання за договором належним чином не виконує (щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, пені, тощо), у зв`язку із чим виникла заборгованість.

На цій підставі просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 18223.78 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 1043.69 грн, пені за прострочене зобов`язання - 12686.10 грн; штрафів, передбачених п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн (фіксована частина) та 843.99 грн (процентна складова).

Заочним рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 27 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги зазначає, що відсутність підпису боржника на відповідних Тарифах, Умовах та Правилах не свідчить про неукладення договору, так як суть договору приєднання полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином свою згоду. В даному випадку відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами.

Апелянт звертає увагу суду на те, що банком надана суду виписка, яка відповідно до п.5.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Нацбанку України від 18.06.2003 року №254 є регістром аналітичного обліку, вміщує записи про операції, здійснені протягом операційного дня та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначається для видачі або відсилання клієнту. Вказана виписка є підтвердженням того, що умови договору відповідачем частково виконувались і за таких обставин апелянт вважає необґрунтованим висновок суду про те, що вони позичальником не підписані. На його думку, до уваги не може бути прийнята позиція Верховного Суду, висловлена його Великою Палатою у постанові від 3 липня 2019 року в справі №342/180/17, на яку послався суд першої інстанції, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.

Також апелянт вказує, що висновки суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами не відповідають обставинам справи та положенням цивільного законодавства щодо права кредитора на одержання від позичальника плати за користування кредитом, а також суперечать європейським правовим нормам, що регулюють функціонування фінансового сектору держави.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що 18 січня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до Банку із письмовою анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (далі - Заява).

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг і що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

Разом з тим, у вказаній заяві не міститься інформація про те, яку саме картку відповідач бажає оформити, не зазначено даних про умови кредитування, а саме: які проценти встановлено за користування кредитом, строк дії договору, штрафні санкції за несвоєчасне погашення кредиту, розмір комісії.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 18 січня 2011 року ОСОБА_1 , станом на 02 квітня 2019 року має заборгованість в сумі 18223.78 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 1043.69 грн, нарахованої пені: за прострочене зобов`язання - 12686.10 грн; штрафів, передбачених п.2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг (500 грн фіксована частина та 843.99 грн процентна складова).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім суми, яку фактично отримав в борг позичальник, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за пенею, штрафами.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем витяги, разом з анкетою-заявою, не можуть вважатися складовими частинами кредитного договору, оскільки відповідачем вони не підписані, а отже вони не свідчать про прийняття позичальником запропонованих йому умов щодо ціни договору, а також встановленої відповідальності.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме долучені до справи Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Отже, у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Зазначене вище свідчить про те, що при укладенні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема спростовуються матеріалами справи посилання апелянта на те, що банком, на підтвердження факту користування відповідачем кредитними коштами, була надана суду першої інстанції виписка по його картковому рахунку, яка вміщує записи про операції, здійснені протягом операційного дня, оскільки зазначений доказ, разом з довідкою про строк дії карток та довідкою про умови кредитування відповідача, був поданий лише до суду апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою, що є порушенням вимог ч.3 ст.367 ЦПК України.

На виконання своїх повноважень щодо перевірки обставин, викладених в апеляційній скарзі, та з урахуванням того, що відповідач до суду, як першої, так і апеляційної інстанції не з`являвся і не надавав відзиву на позовну заяву, суд апеляційної інстанції проаналізував долучені до апеляційної скарги докази.

Так, з довідки про строк дії кредитних карток, виданих ОСОБА_1 вбачається, що таких карток було дві: № НОМЕР_1 , яка видана 11.12.2012 року зі строком дії до 07/16 та №060896, яка видана 19.01.2016 року зі строком дії до 01/18.

З виписки по рахункам видно, що першою карткою відповідач ніколи не користувався, однак фактичне користування відповідачем другою карткою скінчилося у строк, на який була видана перша картка - 07/16 (а.с.63, 64). Після вказаної дати на картку щомісячно нараховувалась комісія (членський внесок) у розмірі 20 грн., що не передбачено умовами кредитування (а.с.84).

Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» по договору SAMDN4330 передбачає сплату пені за несвоєчасне погашення заборгованості, яка складається із пені (1) та пені (2), де пеня (1)-базова процентна ставка за договором (30%), нараховується за кожний день прострочення кредиту, а пеня (2)- 1% від заборгованості, але не менше 30 грн в місяць та нараховується один раз в місяць при наявності прострочення за кредитом чи зі сплати процентів на 5 та більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн та більше.

Крім того, при порушенні строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30днів, встановлено штраф 500 грн+5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій (а.с.84).

Зазначена довідка підписана відповідачем 18.01.2011 року, на підставі Умов та Правил, затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256, які діяли на той час.

Разом з тим, із виписки по картковому рахунку вбачається, що відповідач лише 02.04.2016 року вперше отримав на кредитну картку з кредитним лімітом у розмірі 500 грн., який ним не змінювався, і доказів того, що з ним 02.04.2016 року був переукладений кредитний договір на нових умовах позивач суду не надав.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що отримавши кредитний ліміт на кредитну картку більш ніж через 5 років після написання анкети-заяви, відповідач міг ознайомитися лише з тими Умовами та Правилами, які діяли на той час, а не з тими, які діяли на час коли він отримав кредитний ліміт на кредитну картку.

Доводи апелянта про те, що відповідач користувався кредитною карткою, а тому повинен був знати про умови кредитування не можуть бути прийняті судом до уваги, так як з виписки по рахунку вбачається, що пеня нараховується по окремому рахунку, поза межами строку дії кредитної картки.

Твердження позивача про помилковий висновок суду щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами та порушення судом положень статей 1054,1048 ЦК України, зокрема щодо права позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики та обов`язку позичальника сплатити відсотки, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`являв.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що позивач не позбавлений права здійснювати захист своїх інтересів щодо стягнення процентів за договором кредиту на підставі закону, в тому числі і в судовому порядку.

Таким чином, враховуючи встановлені по справі обставини, які не спростовані доводами апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для скасування судового рішення в частині відмови у стягненні з відповідача пені та штрафів та ухвалення нового рішення про задоволення цих вимог немає.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачем кошти у сумі 500 грн. в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів вважає, що він має право вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

На цій підставі рішення суду в частині відмови у стягненні фактично використаних та неповернутих відповідачем коштів підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення, про стягнення з відповідача 500 грн., які підтверджуються випискою по рахунку (а.с.65, на звороті).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 ЦПК України,

п о с т а н о в и в

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 27 вересня 2019 року скасувати і постановити нове. Позов Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 500 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складений 10 грудня 2019 року.

Суддя О.М. Полікарпова