ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року

м.Суми

Справа №588/1649/15-ц

Номер провадження 22-ц/816/1801/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тростянецького районного суду Сумської області від 05 лютого 2019 року, в складі судді Линник О.С., постановленої у м. Тростянець, повний текст якої складений 05 лютого 2019 року, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2015 року Тростянецька міська рада Сумської області звернулася з позовом до ОСОБА_1, вимоги якого уточнила (а.с. 4- 5), про зобов'язання укласти договір оренди землі та стягнення збитків.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач є власником нерухомого майна по АДРЕСА_1, яке розташоване на земельній ділянці, що належить позивачу. При цьому, ОСОБА_1 тривалий час фактично користується земельною ділянкою загальною площею 1,67 га, однак, всупереч вимогам законодавства не уклав з Тростянецькою міською радою Сумської області договір оренди земельної ділянки, не сплачує орендну плату за користування землю, внаслідок чого місцевий бюджет недоотримує кошти. Ураховуючи викладене, міська рада просила визнати укладеним договір оренди землі від 01 січня 2015 року між Тростянецькою міською радою та ОСОБА_1, а також стягнути з відповідача збитки у розмірі 384888,06 грн.

У листопаді 2018 року Тростянецька міська рада звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій зазначила, що предметом позову є стягнення збитків у вигляді недоотриманого бюджетом міської ради доходу від орендної плати за період фактичного користування відповідачем земельною ділянкою без правовстановлюючих документів з 01 січня 2015 року по 01 листопада 2018 року в розмірі 384888,06 грн. З метою збереження права власності на нерухоме майно, яке зареєстроване за ОСОБА_1 для подальшого примусового виконання рішення позивач просив здійснити забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_1 до повного виконання судового рішення.

Ухвалою Тростянецького районного суду Сумської області від 05 лютого 2019 року заяву Тростянецької міської ради Сумської області про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на нерухоме майно по АДРЕСА_1, а саме: на будівлю Хлібзаводу, будівлю прохідної, електропідстанцію, вбиральню, насосну з артсвердловиною, огорожу та вагову, що перебуває у власності ОСОБА_1 до ухвалення судового рішення по даній справі.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції від 05 лютого 2019 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржену ухвалу та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції належним чином не перевірив обґрунтованості доводів заявника про необхідність вжиття заходів забезпечення позову та відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. При цьому, відповідач вказав, що суд не мотивував, яким чином можливе рішення суду про задоволення позову в частині щодо зобов'язання укласти договір оренди земельної ділянки, на якій розміщенні арештовані приміщення, вплине на його права та обов'язки щодо цього нерухомого майна. Крім того, заявник апеляційної скарги зазначив, що позовні вимоги міської ради стосуються зобов'язання укласти договір оренди земельної ділянки, а право власності на арештовані будівлі не є предметом судового розгляду та ніким не оспорюється. До того ж, відповідач звернув увагу на ту обставину, що матеріали даної справи не містять даних про ринкову вартість будівель та споруд, на які накладено арешт, тому обраний спосіб забезпечення позову в частині щодо стягнення збитків не є співмірним з позовними вимогами. Також, ОСОБА_1 вважає, що посилання позивача на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не може бути достатньою підставою для задоволення заявлених вимог про забезпечення позову. Разом з тим, відповідач зазначив, що накладення арешту на майно є втручанням у його право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власністю. Крім того, ОСОБА_1 вказав, що заява про забезпечення позову не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу суду - без змін. При цьому, Тростянецька міська рада зазначила, що предметом позовних вимог є стягнення збитків у вигляді не отриманої орендної плати за період фактичного користування відповідачем земельною ділянкою з 01 січня 2015 року по 01 листопада 2018 року в сумі 384888,06 грн. До того ж, позивач вказав, що ОСОБА_1 тривалий час ухиляється від укладення договору оренди землі та сплати збитків, а вжитий ухвалою суду спосіб забезпечення позову в подальшому надасть можливість виконати можливе судове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення збитків.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи заяву Тростянецької міської ради про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що хоча позовні вимоги і не стосуються нерухомого майна, разом з тим, взяв до уваги можливість відчуження відповідачем майна, що перебуває на спірній земельній ділянці по АДРЕСА_1, а саме: комплексу «Хлібокомбінату» з будівлями та спорудами, що дійсно може утруднити виконання рішення суду в частині стягнення збитків у разі задоволення вказаних позовних вимог. Зокрема, місцевим судом було встановлено, що фактично користуючись спірною земельною ділянкою відповідач не здійснює діяльність у приміщеннях «Хлібокомбінату», тому накладення арешту на майновий комплекс не спричинить йому збитків.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що між Тростянецькою міською радою та ОСОБА_1 дійсно існує спір з приводу невиконання обов'язку відповідача, як власника основних засобів підприємства «Хлібокомбінату», щодо укладення та реєстрації договору оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1, на якій розташоване вказане підприємство. Крім того, уточнюючи позовні вимоги (а.с. 4 - 11), позивач просив суд стягнути з відповідача збитки у вигляді недоотриманого бюджетом доходу від орендної плати у сумі 384888,06 грн. за період фактичного користування ОСОБА_1 земельної ділянки, тобто з 01 січня 2015 року по 01 листопада 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Згідно вимог ч. 2 цієї статті ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або мас намір звернутися до суду.

Виходячи з вимог п. 1 ч. 1, ч. 3 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, і накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. При цьому, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п. 4 постанови Пленуму «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року за № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з закон) заявою, позовним вимогам.

Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Постановляючи оскаржену ухвалу, місцевий суд у повній мірі врахував зазначені вимоги закону та перевірив наявність передбачених законом підстав для забезпечення позову, оскільки між сторонами дійсно виник спір і такий спосіб забезпечення позову, який обрав суд, передбачений законом, є співмірним заявленим позовним вимогам і його невжиття дійсно може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову Тростянецької міської ради в частині стягнення збитків у розмірі 384888,06 грн., так як відповідач протягом довгого часу відмовляється укладати з позивачем відповідний договір щодо користування належної позивачу земельною ділянкою.

Доводи апелянта про безпідставність застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту та про те, що наявність оскаржуваного судового рішення позбавляє його можливості вільно розпоряджатися своєю власністю не можуть бути підставою для скасування ухвали суду та відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки забезпечення позову є процесуальною дією суду, право на вчинення якої надано суду статтями 151 - 152 ЦПК України. Крім того, слід мати на увазі, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер та можуть бути скасовані одночасно з ухваленням судового рішення або шляхом постановлення ухвали про скасування заходів забезпечення позову після ухвалення судового рішення.

При цьому, колегія суддів бере до уваги і те, що ОСОБА_1 фактично не здійснює господарську діяльність у приміщеннях «Хлібокомбінату», хоча оскаржена ним ухвала суду про накладення арешту на майно не позбавляє його права використовувати майновий комплекс у підприємницьких цілях.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про не співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Зокрема, рішенням Тростянецького районного суду від 03 вересня 2014 року по справі за № 588/639/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Підприємства «Хлібокомбінат» Тростянецької районної спілки споживчих товариств про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно встановлено, що за договором купівлі - продажу від 12 липня 2012 року ОСОБА_1 придбав основні засоби підприємства «Хлібокомбінат» за ціною 96 000 грн. Разом з тим, заявник апеляційної скарги не спростував належними та допустимими доказами того, що вартість арештованого майна на даний час є вищою чи нижчою, ніж вказано у договорі купівлі - продажу від 12 липня 2012 року.

Разом з тим, у даній справі між Тростянецькою міською радою та відповідачем існує спір щодо стягнення орендної плати у розмірі 384888,04 грн. за користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі хлібокомбінату, що належать ОСОБА_1 Таким чином, спосіб забезпечення позову, який обрав суд, є співмірним заявленим позовним вимогам.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що заява Тростянецької міської ради про забезпечення позову не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України є необґрунтованими, оскільки із заяви вбачається, що вона по змісту і формі відповідає вимогам процесуального закону, тому суд першої інстанції обґрунтовано прийняв її до розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги, у тому числі і щодо того, що посилання позивача на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення не є достатньою підставою для задоволення вимог про забезпечення позову, висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування ухвали суду, ураховуючи, що суд першої інстанції навів підстави для обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити виконання судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що постановлена судом ухвала відповідає вимогам процесуального права, тому її необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу, відповідно, - залишити без задоволення.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тростянецького районного суду Сумської області від 05 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 березня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: Т.А. Левченко

О.І. Собина