Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 742/2232/16-ц

провадження № 61-23988св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Прилуцька міська рада,

треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 лютого 2017 року у складі судді Короткої А. О. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 25 квітня 2017року у складі колегії суддів: Кузюри Л. В., Вінгаль В. М., Губар В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Прилуцької міської ради, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання недійсним рішення міської ради.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що частина земельної ділянки площею 69 кв. м, що надана рішенням Прилуцької міської ради від 28 січня 2016 року у спільну сумісну власність ОСОБА_5, ОСОБА_6, належить до земель загального користування і є проїздом до ряду будинків по АДРЕСА_1, а тому відповідно до чинного земельного законодавства України не підлягає передачі у приватну власність. Після отримання у приватну власність частини загального проїзду ОСОБА_5 та ОСОБА_6 створюють їй перешкоди у користуванні проїздом до свого будинку, а отже, і для вільного користування своєю власністю, тому вона змушена звернутися до суду з метою захисту своїх порушених прав.

Посилаючись на викладене позивач просила визнати недійсним рішення Прилуцької міської ради від 28 січня 2016 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі земельної ділянки із земель комунальної власності у спільну сумісну власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по АДРЕСА_1.

У серпні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Прилуцька міська рада, ОСОБА_4, ОСОБА_8, про визнання права проходу та проїзду.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 забороняють йому та його друзям, родичам, вільно пересуватися частиною земельної ділянки, яка входить до земель загального користування та фактично є єдиним проходом до його оселі, пропонуючи укладення платного сервітуту з ними та направляючи йому листи з вимогами припинити будь-який рух по ній.

Посилаючись на викладене позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати право проходу та проїзду частиною земельної ділянки на якій встановлено обмеження для власників землі (кадастровий номер НОМЕР_1), щодо користування земельною ділянкою площею 69 кв. м, для під'їзду до садиби, що розташована за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним рішення Прилуцької міської ради п'ятої сесії сьомого скликання від 28 січня 2016 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі земельної ділянки із земель комунальної власності у спільну сумісну власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6, площею 571 кв. м по АДРЕСА_3.

Позов ОСОБА_7 задоволено. Визнано за ОСОБА_7 право проходу та проїзду частиною земельної ділянки, на якій встановлено обмеження для власників землі (кадастровий номер НОМЕР_1) щодо користування земельною ділянкою, площею 69 кв. м для під'їзду до садиби за адресою: АДРЕСА_4. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позови, суд першої інстанції виходив із того, що Прилуцькою міською радою при прийнятті рішення від 28 січня 2016 року № 30 щодо передачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 земельної ділянки, яка належить до земель комунальної власності та не може передаватись у приватну власність, порушено вимоги частини четвертої статті 83 ЗК України, а тому таке рішення органу місцевого самоврядування підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 25 квітня 2017року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6, надано земельну ділянку з порушенням приписів частини четвертої статті 83 ЗК України щодо заборони на приватизацію проїздів, права інших користувачів проїзду, земельні ділянки яких безпосередньо межують з проїздом, а тому на підставі статті 155 ЗК України, рішення ради підлягає визнанню недійсним.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників.

У травні 2017 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 25 квітня 2017року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що судом не врахований і залишився поза увагою той факт, що земельна ділянка, площею 571 кв. м, кадастровий номер НОМЕР_1, яка включає у себе земельну ділянку площею 69 кв. м була виділена для індивідуального будівництва. ОСОБА_7 та інші сусіди не звертались з питанням встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку, він також не звертався з цього приводу і до суду. Крім того, рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 09 березня 2011 року у справі № 2-289/2011, їй та її чоловіку наданий дозвіл на збір документів та їх подання до Прилуцької міської ради для оформлення приватизації земельної ділянки для обслуговування житлового будинку з надвірними спорудами без згоди суміжних землекористувачів.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подала до суду заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими обставини створення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою доведено належними та допустимими доказами. Спірна земельна ділянка є земельною ділянкою загального користування - проїздом і в силу положень статті 83 ЗК України її передача у приватну власність законом заборонена. Незаконна приватизація земельної ділянки призвела до порушень прав інших землевласників та землекористувачів.

Рух справи у суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що згідно з договором від 11 липня 1973 року № 237 про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку ОСОБА_6 надано у безстрокове користування земельну ділянку по АДРЕСА_3 загальною площею 575 кв. м відповідно до плану земельної ділянки, з якого вбачається, що до будинків АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 веде широкий проїзд, який відображено і у договорі від 25 січня 1972 року № 57, укладеному з ОСОБА_7

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 березня 2011 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 наданий дозвіл на збір документів та подання їх до Прилуцької міської ради для оформлення приватизації земельної ділянки для обслуговування житлового будинку з надвірними спорудами за адресою розташування належного їм будинковолодіння по АДРЕСА_3 без згоди суміжних землекористувачів: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, з підписанням сервітуту на частину земельної ділянки, що знаходиться під загальним під'їздом до садиб АДРЕСА_5 та АДРЕСА_7, з якого вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 наданий лише дозвіл на збір документів та подання їх до Прилуцької міської ради для оформлення приватизації земельної ділянки, а не безпосередньо на приватизацію земельної ділянки конкретної площі (розміру).

Рішенням п'ятої сесії сьомого скликання Прилуцької міської ради від 28 січня 2016 року № 30 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано земельну ділянку із земель комунальної власності, що раніше була надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, без зміни цільового призначення, у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6, площею 571 кв. м по АДРЕСА_3 у спільну сумісну власність, а на частину земельної ділянки площею 69 кв. м встановлено обмеження для проїзду до садиби АДРЕСА_5 по АДРЕСА_1 без зведення на ній огорожі.

Нормативно-правове обґрунтування.

Згідно з частиною другою статті 158 ЗК Українивиключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Частиною четвертою статті 83 ЗК Українивизначено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізація відходів, тощо).

Відповідно до статті 39 ЗК Українивикористання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК Українивласник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом «б» частини третьої статті 152 ЗК Українизахист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Установивши, що Прилуцька міська рада своїм рішенням передала відповідачам земельну ділянку, частина якої є проїздом, тобто земельною ділянкою, яка відповідно до частини четвертої статті 83 ЗК України не може бути передана у приватну власність, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_7, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 чинять їм перешкоди у користуванні спірним проїздом.

Оскільки права позивачів порушені, суди дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для їх захисту шляхом визнання недійсним рішення місцевого самоврядування про передачу проїзду у власність позивачів та визнання за ОСОБА_7 права проходу та проїзду на спірній земельній ділянці (проїзді).

Таким чином, судами правильно встановлено, що при вирішенні питання щодо передачі у приватну спільну сумісну власність відповідачам земельної ділянки, міською радою допущено порушення вимог закону та містобудівної документації щодо відповідності місця розташування спірної земельної ділянки, оскільки до складу спірної земельної ділянки увійшла частина, яка знаходиться на землях загального користування, що не підлягала передачі у приватну власність, а також не перевірено дотримання при цьому прав суміжних власників земельних ділянок.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 лютого 2017року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 25 квітня 2017року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний