ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/1843/16-ц Номер провадження 22-ц/814/2056/19Головуючий у 1-й інстанції Дем"янченко С.М. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

розглянула в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу Приватного підприємства «Агроекологія» на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області в складі судді Дем`янченка С.М. від 19 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агроекологія», третя особа Відділ Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області про визнання правочинів недійсними,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПП «Агроекологія», в якому просила визнати недійсними договори оренди землі від 16.01.2008 року, укладені між нею і підприємством в особі директора Лубенця В.П. та зареєстровані у Зіньківькому районному відділі Полтавського РФ ДП «Центру ДЗК при Держкомземі України» 19.07.2010 року за № 06 та № 80.

Позов мотивований тим, що у 2001 році був укладений договір оренди земельної ділянки площею 4.58 га., що розташована на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області строком на 6 років, яка належала їй на підставі Державного акту серії ІІІ-ПЛ №051907, а також між її батьком ОСОБА_2 , який мав на праві власності земельну ділянку площею 4.58 га., що розташована на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області та ПП «Агроекологія».

Після смерті батька, вона прийняла спадщину та отримала 23.08.2007 року Державний акт серії ПЛ №232723 на право власності на земельну ділянку, про що повідомила підприємство та почала отримувати як спадкоємець орендну плату, не підписуючи від власного імені жодних документів з орендарем.

В 2008 році позивачу стало відомо про продовження підприємством дії попередніх договорів оренди, як вона вважала на тих самих умовах. При цьому ніяких договорів чи додаткових угод до договорів оренди земельної ділянки, укладених в 2001 році, ніхто не надавав та не пропонував їх підписати.

У зв`язку з чим вона була переконана, що дію цих договорів продовжено іще на 6 років, тобто на той самий строк, який був визначений умовами укладених в 2001 році договорів оренди, тому не заперечувала проти такого строку дії договору.

Після звернення до орендаря в 2014 році з питанням про свої земельні ділянки, коли за її підрахунками спливав строк дії договорів оренди, відповідач проігнорував її запит та не надав інформації про стан об`єкта оренди та закінчення строку дії договору, і лише на початку 2015 року їй було передано екземпляр договорів оренди землі від 16.01.2008 року, де в пункті 8 було зазначено, що договір укладений на 25 років, а в графі орендодавця стояв не її підпис.

Вказані обставини стали підставою для звернення до Зіньківського відділення поліції з заявою про підроблення службовими особами ПП «Агроекологія» документів - договорів оренди землі та до суду за захистом свого порушеного цивільного права як власника земельних ділянок.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 19 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агроекологія», третя особа відділ Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області про визнання правочинів недійсними задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 16.01.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Агроекологія» в особі директора Лубенця Василя Петровича, зареєстрований у Зіньківському районному відділі Полтавської філії ДП Центру ДЗК при Держкомземі України19.07.2010 року за № 06.

Визнано недійсним договір оренди землі від 16.01.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Агроекологія» в особі директора Лубенця Василя Петровича , зареєстрований у Зіньківському районному відділі Полтавської філії ДП Центру ДЗК при Держкомземі України19.07.2010 року за № 80.

Стягнуто із Приватного підприємства «Агроекологія» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1102, 40 грн.

Рішення суду вмотивоване доведеним позивачем ОСОБА_1 фактом підписання спірних договорів не нею як стороною договору, а іншою особою, що підтверджується висновком експерта по кримінальному провадженню, який в даному випадку є належним та допустимим письмовим доказом.

Врахувавши відсутність волевиявлення орендодавця ОСОБА_1 на укладання спірних договорів, як обов`язкової вимоги для чинності правочину, суд на підставі положень статей 203 та 215 ЦК України визнав договори оренди земельних ділянок від 16.01.2008 року недійсними, відмовивши в заяві відповідача про застосування строків позовної давності.

В апеляційній скарзі ПП «Агроекологія», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове про відмову в задоволенні позову.

Зокрема вказує, що судом безпідставно визнано належним доказом висновок експерта у кримінальному провадженні, який не може прийматись до уваги, оскільки як доказ здобутий не в межах даної цивільної справи. Крім того, вважає, що суд помилково не застосував наслідки сплину позовної давності, які були пропущені позивачем.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом, у 2001 році між ОСОБА_1 та ПП «Агроекологія» був укладений договір оренди земельної ділянки площею 4.58 га., що розташована на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області строком на 6 років, яка належала їй на підставі Державного акту серії ІІІ-ПЛ №051907, а також між її батьком ОСОБА_2 та ПП «Агроекологія», який мав на праві власності земельну ділянку площею 4.58 га., що розташована на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області та ПП «Агроекологія».

Після смерті батька в 2005 році позивач прийняла спадщину, в тому числі і на земельну ділянку площею 4.58 га.

Матеріалами справи доводиться, що позивачу ОСОБА_1 на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку ПЛ №232723 та ІІІ - ПЛ №051907 належать земельні ділянки площею по 4.58 га. кожна, передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.

Крім того, з приєднаних до справи договорів оренди землі від 16.01.2008 року вбачається, що ПП «Агроекологія» та орендодавець ОСОБА_1 уклали договори оренди вищевказаних земельних ділянок, строком на двадцять п`ять років, які 19.07.2010 року зареєстровані Зіньківським районним відділом Полтавської регіональної філії ДП Центр ДЗК при Держкомземі України про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 80 та за № 06.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що нові договори оренди від 16.01.2008 року вона не укладала, підпис який стоїть в графі «орендодавець» їй не належить, з нею ніхто не узгоджував такі значні строки дії договору оренди землі, про існування спірних договорів з такими істотними умовами - як строк дії договору оренди на 25 років, вона дізналась в 2015 року, коли після неодноразових звернень до орендаря отримала свій екземпляр договору та виявила відсутність власного підпису під ним.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд дійшов висновку, що спірні договори оренди були укладені без волевиявлення позивача, що суперечить нормам статей 203 ч.3 та 215 ч. 1 ЦК України, що є достатньою правовою підставою для визнання їх недійсними.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Згідно ст.ст.116, 125 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 14 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально.

Згідно ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови слідчого Зіньківського ВП Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області від 09.11.2017 року в кримінальному провадженні №0000577, внесеному до ЄРДР на підставі заяви ОСОБА_1 та інших осіб з приводу підробки їх підписів в договорах оренди укладених з ПП «Агроекологія» в 2008 році невідомою особою, Полтавським науково дослідним експертно-криміналістичним центром було проведено судову експертизу.

Згідно висновку експерта № 801 від 26.04.2018 року підпис у графі 6 «Орендодавець», що на зворотній стороні 2-го аркуша двох договорів оренди землі від 16.01.2008 року, укладених між ОСОБА_1 (Орендодавець) та ПП «Агроекологія» в особі директора Лубенця В.П. (Орендар), в оренду надається земельна ділянка загальною площею 4,58 га строком на 25 (двадцять п`ять) років, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що висновок вказаної експертизи є належним письмовим доказом по справі, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування та стосується обставин, посиланням на які позивач обґрунтовувала свої вимоги.

Вказаний письмовий доказ позивачем надано до суду з додержанням вимог ЦПК України, а відтак він є допустимим та достовірним.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

З огляду на доведеність факту відсутності волевиявлення сторони договору - орендодавця на укладання договорів оренди на вищевказаних умовах, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про наявність достатніх правових підстав для визнання спірних договорів недійсними, оскільки їх укладання не відповідає внутрішній волі орендодавця, тому такі договору не можуть вважатись вільними і в силу наявності вказаних дефектів волі не можуть бути чинними в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду щодо відсутності підстав застосовувати положення ч.4 ст. 267 ЦК України з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Судом першої інстанції, з посиланням на відповідні правові позиції Верховного Суду, зроблено правильний висновок, що перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальним правилом, визначеним у частині першій статті 261 ЦК України, тому предметом доказування буде період часу, за якого орендодавець мала об`єктивну можливість довідатись про порушення її права та звернутись до суду за захистом останнього.

В даному випадку позивачем доведено, що про порушення свого права, тобто про наявність укладених в 2008 році спірних договорів зі строком дії на 25 років вона достовірно дізналась лише після отримання у відповідача свого примірника таких договорів на початку 2015 року, а з позовом до суду звернулась в грудні 2016 року.

Сам факт отримання орендодавцем примірників договорів від 16.01.2008 року лише на початку 2015 року, відповідачем не спростовано і будь-яких доказів доведення іншого часу отримання договорів суду не надано.

Щодо об`єктивної можливості особи знати про існування обставин, які порушують його права, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що до спірних договорів, між сторонами діяли умови попередніх договорів оренди землі, укладених в 2001 році, зі строком їх дії 6 років, тобто тривалістю до кінця 2007 року.

Та обставина, що після закінчення строку вказаних договорів, між сторонами не припинились їхні правовідносини, оскільки орендар продовжував орендувати земельні ділянки, а позивач як орендодавець продовжувала отримувала орендну плату, свідчать про те, що остання, фактично не укладаючи нові договору оренди землі та не маючи на руках свого примірника таких договорів, не могла достовірно знати про конкретні істотні умови цих договорів, зокрема про строк їхньої дії терміном на 25 років, допускаючи при цьому факт продовження( пролонгації) дії попередніх договорів на тих самих умовах.

Таким чином, добросовісно вважаючи продовженими діяти попередньо укладені договору оренди землі на тих самих умовах, тобто зі строком дії на 6 років, позивач після їх сплину в 2014 році звернулась до відповідача з питаннями про подальшу долю належних їй земельних ділянок.

Результатом таких звернень ОСОБА_1 стало отримання нею у відповідача на початку 2015 року екземплярів договорів оренди землі від 16.01.2008 року, умовами яких строк дії був встановлений в 25 років

Вказані обставини вбачаються з матеріалів справи та не були спростовані відповідачем в ході розгляду справи .

За вказаних обставин, суд першої інстанції обґрунтовано не застосував наслідки сплину позовної давності, про які просив в своїй заяві відповідач, вірно прийнявши до уваги, що саме з часу отримання позивачем в 2015 році примірників спірних договорів оренди землі ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права, що і є в даному випадку початком перебігу строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Не можуть бути прийняті до уваги твердження апелянта про те, що суд першої інстанції порушив вимоги процесуального права та визнав належним доказом висновки експерта в кримінальному провадженні.

Так, копія висновку експертизи у незавершеному кримінальному (досудовому) провадженні є належним доказом в інших справах, зокрема цивільних, незалежно від стадії досудового розслідування та/або направлення справи до суду чи винесення судом рішення (вироку).

Вказаний висновок експерта є письмовим доказом по справі, який надала позивач на доведення обставин, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги.

Оцінюючи вказаний письмовий доказ, суд дотримався вимог ст. 89 ЦПК України та визнав останній належним та допустимим, оскільки він містить інформацію щодо предмета доказування та був поданий стороною з дотриманням положень ст. 83 ЦПК України.

Одночасно, колегія суддів відхиляє твердження апелянта ПП «Агроекологія» про наявність підстав для відмови в задоволенні позову внаслідок пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В даному випадку, судом першої інстанції вірно обраховано початок перебігу позовної давності, а саме з часу отримання позивачем в 2015 році примірників договорів оренди землі, умовами яких було визначено строк дії в 25 років, оскільки не підписуючи такі догори вона не знала і не могла знати про їх конкретні умови, зазначені в самому тексті договорів.

За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Агроекологія» залишити без задоволення.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 19 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2019 року.

Судді: Обідіна О.І. Бутенко С.Б. Прядкіна О.В.