Справа № 211/3502/18
Провадження № 2/211/227/19
Заочне Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
24 січня 2019 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Ніколенко Д.М.,
за участю секретаря судового засідання Гулько А.С.,
позивача - ОСОБА_1, представника третьої особи - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
Ухвалою суду від 31 липня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вимоги позову підтримала з підстав, викладених в заяві, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином в порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України, відзиву не подав.
Представник третьої особи ОСОБА_2 заявлені вимоги не визнала, оскільки суду не надано даних щодо наявності реєстрації батьків та їх згоди на реєстрацію неповнолітнього сина за місцем проживання одного з них. Тому в інтересах дитини вимоги задоволенню не підлягають.
Протокольною ухвалою від 05.11.2018 р. в порядку частини 5 статті 259 ЦПК України, суд згідно вимог статті 280 ЦПК України ухвалив справу розглянути в порядку заочного розгляду справи на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не зявився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.
Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 на підставі договору дарування домоволодіння від 25 грудня 2000 року є власником домоволодіння № 214 по вулиці Вернадського в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с. 8 - копія договору).
У вказаному будинку згідно довідки № 27 голови вуличного комітету № 15 Довгинцівського району м. Кривого Рогу від 19 липня 2018 року, зареєстрований відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9 копія довідки), який, за даними акту про не проживання № 27 від 19 липня 2018 р., складеного мешканцями будинків № 147а, 208, 149, 218 по вул. Вернадського та посвідченого головою вуличного комітету № 15, більше року не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10 копія акту).
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.
Відповідач є сином позивача, тобто членом сім'ї власника житла.
Згідно пункту 39 Постанови, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.
Аналогічне викладено в ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Разом з тим, позивач просить визнати таким, що втратив право користування, свого неповнолітнього онука.
У статті 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 року № 44/25, ратифікованої Постановою ВР України від 27.02.1991 року №«789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 Конвенції про права дитини).
У принципі 2 Декларації прав дитини проголошено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.
У відповідності до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Згідно до частини другої статті 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно з частиною третьою статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
З огляду на аналіз зазначених норм та практику Європейського суду з прав людини суд дійшов висновку, що у рішеннях стосовно дітей їхні найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що неповнолітні діти мають право на проживання у квартирі, де проживають їх батьки. Цим самим захищається права неповнолітніх дітей.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі № , № 202/8503/15-ц (провадження № 61-874 св 18), яка відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю.
Так, суду надано акти про непроживання відповідача за місцем реєстрації та фактичне проживання останнього за місцем проживання батька, що не дає підстав вважати, що батько відповідача є власником житла, зареєстрований в ньому, а отже там може бути зареєстрований і його син, відповідач по справі. Дані про місце проживання та реєстрацію матері, в матеріалах справи відсутні.
Крім того, навіть у разі наявності у батька відповідача житла та реєстрації, необхідна його згода на реєстрацію своєї неповнолітьної дитини, оскільки в разі її відсутності права відповідача, як неповнолітнього, будуть незахищені, що протирічить вищезазначеним положенням з приводу захисту прав дитини. Відповідач має право на проживання в квартирі свого батька, однак це не означає його автоматичну реєстрацію за адресою батька, а суд не може зобовязати одного із батьків зареєструвати свою неповнолітню дитину за місцем проживання.
Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в задоволенні заявлених вимог ОСОБА_1 відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 317,319,391,405 ЦК України, ст.ст. 10, 12,13, 141, 263, 265, 280-284, 288 ЦПК України,суд ,-
в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу протягом 30 днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення складено 24 січня 2019 року
Суддя Д.М.Ніколенко