Постанова

Іменем України

05 грудня 2019 року

м. Київ

5 серпня 2019 року

м. Ки

справа № 306/2857/13

провадження № 61-24716св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа- приватний нотаріус Свалявського районного нотаріального округу Гуледза Андрій Георгійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 03 лютого 2017 року у складі судді Василиха Ж. В. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Собослоя Г. Г., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Свалявського районного нотаріального округу Гуледза Андрій Георгійович, про визнання недійсним і скасування договору дарування, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Позов мотивований тим, що разом із ОСОБА_4 у 2004 році вона займалася придбанням квартири для спільного проживання. Під час обговорення з ОСОБА_2 умов купівлі-продажу позивачка у присутності ОСОБА_4 передала продавцю квартири аванс в сумі 5 000 США.

Вказувала, що укладення договору купівлі-продажу було призначено нотаріусом на 30 вересня 2004 року, але приїхати вона із-за кордону через роботу не змогла, а тому погодилась, щоб ОСОБА_4 сам поїхав та сплатив решту коштів ОСОБА_2 . Після повернення у Чеську Республіку ОСОБА_4 повідомив їй, що передав гроші ОСОБА_2 і вона написала розписку про те, що з оформленням угоди все добре і квартира вже є їхньою.

Стверджує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер та переглядаючи його речі вона виявила оригінал договору дарування квартири від 30 вересня 2004 року. З огляду на зазначене вважала, що договір дарування суперечить вимогам статті 717 ЦК України, оскільки квартира куплена за спільні кошти, а не подарована ОСОБА_4 .

Посилалася на те, що договір дарування квартири було укладено з метою приховати договір купівлі-продажу, щоб позбавити її права на частку в спільній сумісній власності, на яку вона б мала право відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України), коли б було укладено договір купівлі-продажу. Отже, на підставі статті 235 ЦК України вважає, що договір дарування квартири є удаваним, оскільки приховує інший правочин, який насправді було ними вчинено, а саме договір купівлі-продажу.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсним договір дарування квартири на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та посвідчений 30 вересня 2004 року приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Гуледзою А. Г., скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_4 та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 09 липня 2015 року у складі судді Жиганської Н. М позов задоволено частково.

Визнано, що під договором дарування квартири, посвідченим 30 вересня 2004 року, укладено договір купівлі-продажу квартири між продавцем ОСОБА_2 та покупцями ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини вищевказаної квартири.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2015 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Ігнатюка Б. Ю., Панька В. Ф. скасовано рішення суду першої інстанції у частині визнання укладеним саме договору купівлі-продажу, а не договору дарування і визнання на частину квартири права власності, ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 09 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляду до суду першої інстанції.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 03 лютого 2017 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивоване тим, що оспорюваний правочин за своєю природою є договором купівлі-продажу, однак відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки факт ведення спільного господарства, побуту та бюджету між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у період придбання останнім спірної квартири позивач не довела, відтак її прав та інтересів оспорюваний договір не порушує.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Свалявського районного суду від 3 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні нових позовних вимог, суд першої інстанції на підставі системного аналізу наявних доказів у справі дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з недоведеністю вимог.

Апеляційний суд зазначив, що позивач не довела, що вона проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю, вела з ним спільне господарство та мала спільний бюджет, а також те, що спірна квартира була придбана саме за спільні кошти. При цьому, суд апеляційної інстанції вказав, що з показань свідків зазначені обставини також не встановлені та не підтверджені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не у повному обсязі з`ясовано обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, неправильно та неповно досліджено докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, оскільки вчинені сторонами дії відповідають ознакам саме договору купівлі-продажу, а не дарування, однак у задоволенні позову відмовлено та не визнано оспорюваний договір недійсним.

Вважає, що судами не надано правової оцінки тому, що саме вона надала 5 000 доларів США авансового внеску за квартиру, отже спірна квартира була придбана за спільні кошти, які належали їй та ОСОБА_4 посилається на те, що вказана обставина підтверджує факт спільного проживання її та ОСОБА_4 .

Стверджує, що суди попередніх інстанцій вийшли за межі позовних вимог, оскільки однією із вимог було визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири, а не поділ майна, що є порушенням норм процесуального права.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасники справи не подали.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру ОСОБА_4 не безоплатно, а за плату, про що свідчить власноручно написана ОСОБА_2 розписка від 30 вересня 2004 року про отримання грошових коштів частинами: 5 000 доларів США та 10 000 доларів США за продаж квартири АДРЕСА_2 , що суперечить правовій природі договору дарування згідно зі статтею 717 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що оспорюваний правочин за своєю природою є договором купівлі-продажу, однак відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки факт ведення спільного господарства, побуту та бюджету між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у період придбання останнім спірної квартири позивачем не доведено, відтак її прав та інтересів оспорюваний договір не порушує.

З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці 1, 2 пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Колегія суддів вважає висновки судів попередніх інстанцій у частині доведеності укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, а не договору дарування, правильними, законними та обґрунтованими, оскільки ці висновки узгоджується із наявними у справі доказами та ґрунтуються на нормах матеріального права. При цьому, судами встановлено притаманні договору купівлі-продажу ознаки, які виключають правовідносини, що виникають з приводу укладення договору дарування.

Щодо вимог про визнання недійсним оспорюваного договору дарування, скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину вказаної квартири суди відмовили у задоволенні позову з огляду на недоведеність позивачем спільного проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю, ведення з ним спільного господарства та спільного бюджету, отже, що спірна квартира була придбана саме за спільні кошти.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є обґрунтованими з огляду на положення статей 60, 74 СК України, оскільки встановивши фактичні обставини справи, не доведено факту перебування позивача у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_4 , правильно встановлено відсутність у неї порушеного матеріального права чи інтересу, що не дають підстави для оспорення договору дарування спірної квартири та визнання права власності на її частину.

Доводи заявника про вихід судами попередніх інстанцій за межі позовних вимог колегія суддів відхиляє, оскільки судами надано оцінку всім доводам та доказам, поданим позивачем, які були оцінені як в цілому, так і кожен окремо. При цьому, висновки щодо відсутності підстав для задоволення позову викладені у оскаржуваних рішеннях, є обґрунтованими та такими, що підтверджені матеріалами справи.

Інші доводи касаційної скарги щодо встановлення фактичних обставин справи та дослідження доказів були предметом розгляду судами попередніх інстанції, їм надана оцінка, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати нові обставини та переоцінювати надані докази.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні норм містяться й у статтях 10, 60 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції.

Отже, колегія суддів вважає касаційну скаргу необґрунтованою, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 03 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк