Справа № 464/7647/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/811/2275/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

представника Сихівської РА ЛМР - Петришина О.І.,

представника ПЗ «Дитячий будинок «Надія» - Семерук О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 20 вересня 2018 року у справі за позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як орган опіки і піклування до ОСОБА_2, третя особа Приватний заклад «Дитячий будинок «Надія» про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини,

ВСТАНОВИЛА:

Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася в суду із позовом, у якому просила: відібрати дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, від матері ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав, з переданням дитини органу опіки і піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради для влаштування її під сімейну форму опіки; стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Приватного закладу «Дитячий заклад «Надія» у твердій грошові сумі у розмірі 900 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16 листопада 2017 року з подальшою індексацією грошової суми відповідно до закону.

В обґрунтування позову покликається на те, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини позивача розглянуто питання про доцільність відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав. Комісія прийняла висновок про доцільність відібрання від ОСОБА_2 дитини без позбавлення її батьківських прав, у зв'язку із тим, що в ході розгляду цього питання було представлено ряд документів, які свідчать про ухилення матері від виконання батьківських обов'язків. Зокрема, відповідачка не відвідує дитину, самоусунулась від виконання батьківських обов'язків, не переживає за життя, здоров'я, майбутнє дочки, матеріально не забезпечує, не створила належних умов для проживання дитини, дитина з народження перебуває у державних закладах, чим порушується право дитини на проживання у сім'ї. На даний час дитина перебуває у третьої особи. При задоволенні позову просить стягнути з відповідача аліменти.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 20 вересня 2018 року позов задоволено.

Ухвалено відібрати дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, від матері ОСОБА_2, без позбавлення її батьківських прав, з переданням дитини органу опіки і піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради для влаштування її під сімейну форму опіки чи у відповідний дитячий заклад.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Приватного закладу «Дитячий заклад «Надія» у твердій грошові сумі у розмірі 900 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16 листопада 2017 року і до досягнення дитиною повноліття з подальшою індексацією грошової суми відповідно до закону.

Судові витрати компенсовано за рахунок держави.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що районний суд не врахував, що нею створено належні умови для проживання доньки. Дитина зареєстрована у квартирі, яка належить апелянту на праві власності. Вказує, що вона працює і має намір добросовісно виконувати свої батьківські обов'язки, належно ставитися до виховання дитини і матеріально забезпечувати її. Просить рішення суду скасувати.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Інші учасники справи просили рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов»язків.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Згідно з п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток; поважати дитину; забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 цього ж Кодексу мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої ст. 1164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

ОСОБА_2 є матір»ю дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено копією свідоцтва про народження /а.с. 5/.

Реєстрація народження неповнолітньої ОСОБА_7 була проведена відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України /а. с. 7/.

Судом установлено, що дитина ОСОБА_7 не проживає із матір'ю з народження та знаходиться на даний час у дитячому будинку. Дана обставина визнана відповідачем та стверджується доказами, що містяться у матеріалах справи, які підтверджуються влаштування з народження малолітньої дитини ОСОБА_7 в комунальний дитячий заклад, відповідно до заяви матері про прийняття дитини у будинок дитини, про переведення дитини у інший дитячий будинок. На даний час дитина перебуває у третьої особи відповідно до розпорядження Сихівської районної адміністрації /а. с. 9-16/.

Судом також установлено, що реєстрація дитини за місце реєстрації і проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 здійснена лише 28.11.2017 після неодноразових зобов'язань ОСОБА_2, які вона надавала позивачу у 2012 та 2014 роках /а. с. 18, 19/. Таким чином, реєстрація дитини за місце реєстрації і проживання матері, яка проведена після подання позивачем позову до суду, сама по собі, не свідчить про належне виконання батьківських обов'язків матір'ю, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Згідно актів обстеження житлово-побутових умов від 08 червня 2010 року та 17 жовтня 2017 року за адресою - АДРЕСА_1 вбачається, що в помешканні брудно, розкинені різні речі, меблі поламані, частково зірваний паркет , квартира потребує термінового санітарного ремонту. Для проживання та розвитку дитини не створено належних умов.

Суд обґрунтовано критично оцінив наданий відповідачкою акт перевірки житлових умов заявника від 03 березня 2018 року, складений комісією ЛКП «Дністер» про те, що вищезазначена квартира знаходиться у задовільному стані /а. с. 51/ , оскільки такий не містить жодних відомостей про можливість проживання та виховання дитини у належних умовах, тому не спростовує висновок щодо незадовільних умов проживання.

Судом також установлено, що матір відвідує дитину, яка перебуває у дитячому будинку дуже рідко, і при таких відвідуваннях не цікавиться виховання, навчанням дочки, що підтверджено листами третьої особи /а. с. 22-23/.

При вирішення спору суд першої інстанції заслухав думку дитини ОСОБА_7, яка пояснила що з матір'ю спілкується по телефону, рідко бачить її, не хоче повертатися до матері до закінчення навчання у школі.

Згідно з висновком органу опіки і піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 02 листопада 2017 року № 28, оскільки ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов»язків, не переживає за життя, здоров»я, майбутнє доньки, матеріально її не забезпечує, не створила належних умов для проживання, з метою захисту інтересів дитини, її права на проживання в сім»ї, комісія з питань захисту прав дитини прийшла до висновку про доцільність відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав /а. с. 25/.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що відповідачка неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки відносно своєї дочки, безпричинно та свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, матеріально не допомагає, не цікавиться її фізичним, духовним, моральним розвитком, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан їх здоров'я, хоча б мала це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дочки, що є підставою для відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, тому необхідно у відповідачки відібрати дитину ОСОБА_7 без позбавлення батьківських прав та передати позивачу для подальшого влаштування її під сімейну форму опіки чи відповідний дитячий заклад.

Відповідно до ч. 4 ст. 170 сімейного кодексу України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з неї аліментів на дитину.

Тобто, законодавцем прописано пряму імперативну норму права щодо одночасного вирішення питання про стягнення аліментів при задоволенні позову про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років з 01 липня 2018 року - 1559 грн, для дітей віком від 6 років до 14 років становить 1944 грн.

Вирішуючи питання про стягнення аліментів суд визначив розмір аліментів в інтересах дитини з урахуванням вищенаведених обставин.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 20 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 22.03.2019

Головуючий

Судді