Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 539/3712/15-ц

провадження № 61-7955св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Яремка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 березня 2016 року у складі судді Даценка В. М. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року у складі колегії суддів: Хіль Л. М., Кузнєцової О. Ю., Мартєва С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом доПублічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приват Банк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про розірвання договору банківського карткового рахунку та стягнення коштів.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що в липні 2014 року він уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір про відкриття та обслуговування банківського карткового рахунку. На виконання домовленостей банк емітував та видав йому банківську пластикову картку «Універсальна» № НОМЕР_1 зі строком дії до листопада 2017 року. За умовами договору банк зобов`язався здійснювати розпорядження вкладника щодо перерахування, списання та видачі належних йому грошових коштів.

З 24 червня 2015 року банк в односторонньому порядку відмовився виконувати електронні розпорядження позивача щодо перерахування коштів по електронній системі «Приват-24», а також заблокував видачу належної йому готівки у гривнях через банкомати з його карткового рахунку.

Станом на 24 червня 2015 року і на час звернення до суду із позовом на банківському рахунку позивача знаходиться 594 844,50 грн, якими він не має можливості розпоряджатися, а тому 08 вересня 2015 року позивач направив на адресу банку заяву про розірвання договору банківського рахунку та вимогу про повернення належних йому грошових коштів. Вказану вимогу банк отримав 10 вересня 2015 року, однак жодної відповіді не надав, порушення не усунув.

Позивач зазначав, що на момент звернення з позовом до суду щодо нього жодних кримінальних чи адміністративних проваджень з приводу підстав та порядку здійснення фінансових операцій правоохоронними органами не порушувалось, ухвал та постанов про арешт коштів судом чи виконавчою службою не приймалося, підстави для застосування положень Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» відсутні.

Позивач вважав, що банк порушив взяті на себе зобов`язання і повинен повернути йому безпідставно заблоковані на рахунку кошти в сумі 594 844,50 грн, у зв`язку з чим просив суд розірвати договір банківського карткового рахунку за кредитною карткою «Універсальна» № НОМЕР_3 , стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 662 434,74 грн, з яких 594 844,50 грн - заборгованість за договором, 1 564,52 грн - три відсотки річних, 2 776,64 грн - інфляційні втрати, 19 035,02 грн - пеня.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Розірвано договір, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», про відкриття та обслуговування банківського карткового рахунку № НОМЕР_1 зі строком його дії до листопада 2017 року. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 594 844,50 грн - заборгованість за договором, 1 564,52 грн - три відсотки річних, 2 776,64 грн - інфляційні втрати, 19 035,02 грн - пеня. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що банк безпідставно відмовив позивачу в поверненні його грошових коштів, оскільки не мав підстав для зупинення видаткових операцій за картковим рахунком позивача. Відповідно до вимог статті 1075 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час, а залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок у строк і в порядку, встановленому банківськими правилами.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернулось до суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що Умовами та правилами надання банківських послуг та Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492) передбачено, що забороняється використовувати поточні карткові рахунки фізичних осіб для проведення операцій, пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності. Оскільки, у банку виникли підозри у зайнятті позивачем підприємницькою діяльністю, а тому було призупинено здійснення операцій за його картковим рахунком.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що в липні 2014 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», договір про відкриття та обслуговування банківського карткового рахунку. На виконання домовленостей банк емітував та видав ОСОБА_1 банківську пластикову картку MasterCard «Універсальна» № НОМЕР_1 зі строком її дії до листопада 2017 року.

Станом на 17 листопада 2015 року на вказаному рахунку знаходилися кошти в сумі 594 844,50 грн, однак розпоряджатися коштами на власному банківському рахунку позивач не міг. При намаганнях здійснити операції з переказу цих коштів система безготівкових платежів видавала інформацію про те, що рахунок заблоковано, що підтверджується відповідними скріншотами зображення інтерфейсу банківської програми безготівкових платежів (а.с. 24, 25).

08 вересня 2015 року ОСОБА_1 направив на адресу банку письмову заяву про розірвання договору банківського рахунку та вимогу про повернення належних йому грошових коштів. Вказану вимогу банк отримав 10 вересня 2015 року (а. с. 8).

Листом від 22 січня 2016 року № 20.1.0.0.0/7-20150914/430 банк повідомив позивача про відсутність підстав для задоволення його вимог. При цьому зазначив, що відповідно до вимог статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частин першої та другої статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» банк має право витребувати у клієнта інформацію, необхідну для його ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта. Банк запропонував надати документи, що підтверджують походження грошових коштів, які надійшли на рахунок позивача за період з 01 січня до 24 червня 2015 року, за відсутності таких відомостей правові підстави для задоволення його вимог відсутні (а. с. 71-72).

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні та кореспондентські рахунки.

Статтею 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до статті 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Згідно зі статтею 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до статті 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Пунктом 20.5 Інструкції № 492 передбачено, що закриття поточного рахунку за бажанням клієнта здійснюється на підставі його заяви про закриття поточного рахунку, складеної в довільній формі із зазначенням таких обов`язкових реквізитів: найменування банку; найменування (прізвища, ім`я, по батькові), коду за ЄДРПОУ (реєстраційного номера облікової картки) власника рахунку; номера рахунку, який закривається; дати складання заяви.

Заява про закриття поточного рахунку фізичної особи, у тому числі фізичної особи-підприємця, підписується власником рахунку або уповноваженою ним особою. Заява про закриття поточного рахунку фізичної особи-підприємця засвідчується відбитком печатки (за наявності).

Таким чином, відкритий клієнтом картковий рахунок повинен бути закритий за заявою клієнта в будь-який час в порядку, передбаченому вказаними нормами.

Право клієнта на розірвання договору банківського рахунку в односторонньому порядку безумовне. Посилання заявника на те, що в цьому випадку необхідно дотримуватися вимог частини другої статті 651 ЦК України і встановлювати істотність порушення договору другою стороною є помилковим.

Нормами, на які посилається заявник, в обґрунтування своїх дій щодо відмови в обслуговуванні рахунку, а також закриття карткового рахунку та повернення коштів передбачено, що банк зобов`язаний ідентифікувати та верифікувати клієнта відповідно до вимог законодавства України (стаття 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).

Згідно з частиною сьомою статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

З метою встановлення кінцевого бенефіціарного власника (контролера) суб`єкт первинного фінансового моніторингу витребовує у клієнта - юридичної особи інформацію та/або документи, що підтверджують наявність структури власності такого клієнта.

Реквізити банку, в якому відкрито рахунок клієнту, номер поточного рахунка, місце проживання або місце перебування фізичної особи - резидента України (місце проживання або місце тимчасового перебування фізичної особи - нерезидента в Україні), відомості про виконавчий орган, а також інша інформація, необхідна для вивчення клієнта, встановлюються суб`єктом первинного фінансового моніторингу на підставі офіційних документів та/або інформації, одержаної від клієнта (представника клієнта) та засвідченої ним, а також з інших джерел, якщо така інформація є публічною (відкритою).

За частиною першою статті 10 цього ж Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі ненадання клієнтом необхідних для вивчення клієнтів документів чи відомостей або встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.

Тобто з метою ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта банк має право витребувати у клієнта необхідну інформацію. Ненадання такої інформації є підставою для відмови в проведенні фінансової операції.

Ідентифікуючою інформацією є інформація про прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові, дату народження, номер (та за наявності - серію) паспорта (або іншого документа, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаний на території України для укладення правочинів), дату видачі та орган, що його видав, громадянство тощо.

Верифікація клієнта полягає у встановлення (підтвердження) суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідності особи клієнта (представника клієнта) у його присутності отриманим від нього ідентифікаційним даним (стаття 1 Закону).

Вивчення клієнта - це процес отримання суб`єктом первинного фінансового моніторингу під час ідентифікації та/або в процесі обслуговування клієнта інформації щодо фінансового стану клієнта та змісту його діяльності; проведення оцінки фінансового стану клієнта; визначення належності клієнта або особи, яка діє від його імені, до національних або іноземних публічних діячів, діячів, що виконують політичні функції в міжнародних організаціях, або пов`язаних з ними осіб; з`ясування місця його проживання або місця перебування чи місця тимчасового перебування в Україні (усіх даних щодо адреси місця проживання (перебування): назва країни, регіону (області), району, міста (села, селища), вулиці (провулку), номера будівлі (корпусу), номера квартири) (стаття 5 Закону)

Крім того, згідно зі статтею 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), яка (які) містить (містять) ознаки, передбачені статтями 15 та/або 16 цього Закону, та/або фінансові операції із зарахування чи списання коштів, що відбувається в результаті дій, які містять ознаки вчинення злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, та зобов`язаний зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), якщо її учасником або вигодоодержувачем за ними є особа, яку включено до переліку осіб, пов`язаних з провадженням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції (якщо види та умови застосування санкцій передбачають зупинення або заборону фінансових операцій), і в день зупинення повідомити спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку (такі) фінансову (фінансові) операцію (операції), її (їх) учасників та про залишок коштів на рахунку (рахунках) клієнта, відкритому (відкритих) суб`єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), та у разі зарахування коштів на транзитні рахунки суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється на два робочих дні з дня зупинення (включно).

Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій), здійснене відповідно до частини першої вказаної статті, на строк до п`яти робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

У разі неприйняття спеціально уповноваженим органом відповідного рішення протягом зазначеного строку суб`єкт первинного фінансового моніторингу поновлює проведення фінансової операції.

Суди попередніх інстанцій, враховуючи положення вказаних норм, згідно з якими встановлено порядок та строки блокування картки користувача у разі виникнення підозри стосовно законності походження коштів, та враховуючи, що банком не доведено та не надано доказів того, що кошти на рахунок позивача надійшли злочинним шляхом, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення з банку на користь позивача спірних коштів на його картковому рахунку.

У зв`язку з цим доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги також є необґрунтованими, оскільки фактично зводяться до незгоди зі встановленими фактичними обставинами у справі та стосуються переоцінки доказів. Ці доводи були предметом з`ясування в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Отже, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Вони стосуються як власного тлумачення заявником норм матеріального права, так і переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, та свідчать лише про незгоду заявника з ухваленим у справі судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен арґумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 вказаної Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувані рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є по суті правильними та справедливими, тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик