Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 522/7905/16-ц

провадження № 61-47843св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 липня 2018 року у складі судді Домусчі Л. В. та постанову апеляційного суду Одеської області

від 23 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Кононенко Н. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4, який в подальшому змінив прізвище та ім'я на ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просив зобов'язати ОСОБА_5 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_7 наступним чином:

- безперешкодні зустрічі з дитиною без участі будь-яких інших осіб - щоп'ятниці, щосуботи та щонеділі з 15 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв;

- безперешкодне проведення відпустки з дитиною без участі ОСОБА_5 - щороку у літній період строком на 14 діб;

- безперешкодна участь у спільному святкуванні дня народження сина (з можливістю участі інших осіб) - кожного року 12-го листопада з 08 год. 00 хв. до 22 год. 00 хв.;

- безперешкодна участь у спільному святкуванні державних свят України - на кожне державне свято України з 08 год. 00 хв до 22 год. 00 хв.

Зобов'язати ОСОБА_5 за два дні до зустрічі з сином надати позивачу точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі таких змін, повідомити про це позивача особисто на наступний день з дня настання таких обставин.

Позовна заява мотивована тим, що 07 вересня 2006 року між ОСОБА_4 (ОСОБА_4) та ОСОБА_5 був зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 02 березня 2009 року. За час перебування сторін у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_7.

З моменту розлучення між позивачем та відповідачем почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні сина, його відвідування, почалися створюватися перешкоди зі сторони відповідача. Після чисельних спроб вирішити питання участі у вихованні сина мирним шляхом, взаємними поступками, з метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину, позивач вимушений звернутися до з даним позовом до суду.

ОСОБА_5 позовні вимоги визнала частково та 05 травня

2018 року подала до суду першої інстанції заяву, згідно якої вважала за можливе встановлення наступного графіку зустрічей ОСОБА_4 (ОСОБА_4.) з дитиною ОСОБА_7:

- кожну третю п'ятницю кожного місяця з 16 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. за участі матері ОСОБА_5 та за бажанням дитини:

- зустріч ОСОБА_4 (ОСОБА_4.) з дитиною ОСОБА_7 на період літніх та зимових канікул (будь-які 2 дні) з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. за участі матері ОСОБА_5 та за бажанням дитини.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 05 липня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_5 не перешкоджати зустрічам і спілкуванню батька - ОСОБА_4 з малолітнім сином ОСОБА_7, шляхом встановлення його систематичних побачень з дитиною наступним чином:

- кожну першу суботу та неділю з 15 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. та кожну третю суботу та неділю з 15 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. без присутності матері;

- безперешкодне проведення відпустки з дитиною щороку у літній період строком до 14 діб без участі матері дитини, за згодою дитини;

- участю батька у спільному святкуванні дня народження сина ОСОБА_7 щороку ІНФОРМАЦІЯ_1 за попередньою домовленістю з дитиною з приводу часу святкування;

- у святкові дні за попередньою домовленістю батьків.

Зобов'язано ОСОБА_5 за два дні до дня зустрічі батька з дитиною (у випадку її обізнаності щодо зустрічі) надавати ОСОБА_4 інформацію щодо змін фактичного місця проживання/перебування та місця навчання дитини у випадку їх змін.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі

551,20 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач чинить перешкоди позивачу у спілкуванні та виховані дитини, а тому дійшов висновку про доцільність усунення перешкод у спілкуванні позивача з дитиною та встановив спосіб та порядок участі ОСОБА_4 у вихованні сина згідно висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 23 січня 2018 року № 931/01-11.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 05 липня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

03 грудня 2018 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 липня 2018 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким встановити інший порядок зустрічей батька із сином, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про вчинення нею перешкод у спілкуванні сина з батьком.

Судами необґрунтовано враховано висновок органу опіки та піклування.

28 грудня 2018 року цивільна справа № 522/7905/16-ц надійшла до Верховного Суду.

08 січня 2019 року матеріали цивільної справи № 522/7905/16-ц передано судді-доповідачу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 вересня 2006 року між ОСОБА_4 (ОСОБА_4.) та ОСОБА_5 був зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 02 березня 2009 року. За час перебування сторін у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_7, який після розірвання шлюбу залишився проживати разом із матір'ю.

Позивач, звернувшись до суду з позовом, стверджує, що відповідачка перешкоджає йому у спілкуванні та у вихованні дитини.

Згідно висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради

від 23 січня 2018 року № 931/01-11, ОСОБА_4 визначено порядок та спосіб участі у вихованні сина ОСОБА_7 шляхом встановлення його систематичних побачень з дитиною наступним чином:

- кожну першу суботу та неділю з 15 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. та кожну третю суботу та неділю з 15 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. без присутності матері;

- в день народження малолітнього, а також літні канікули (14 календарних днів) спілкування має відбуватись за бажанням та згодою дитини.

Спірні правовідносини регулюються Сімейним кодексом України (далі - СК України) та Законом України «Про охорону дитинства».

Згідно частин другої, третьої статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Отже, обов'язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов'язаний приймати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Таким чином, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов'язок не чинити цьому перешкоди.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання.

Відповідно до частини другої статті 159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про встановлення способу та порядку участі ОСОБА_4 (ОСОБА_4.) у вихованні сина - ОСОБА_7

При цьому суди установивши характер спірних правовідносин, дослідивши наявні у справі докази, враховуючи рівні права батьків на участь у вихованні дітей та виходячи з інтересів дитини, врахувавши висновок Київської районної адміністрації Одеської міської ради і вимоги статей 157, 158 СК України, дійшли правильного висновку про встановлення способу та порядку участі ОСОБА_4 (ОСОБА_4.) у вихованні сина саме згідно з вказаним висновком. Саме такий спосіб участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з ним у повній мірі відповідатиме інтересам як батьків, так і дитини, а також є достатнім для забезпечення участі батька у процесі вихованні дитини.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам наведеним в апеляційній скарзі, яким судом апеляційної інстанції дана належна правова оцінка та фактично зводяться до переоцінки доказів та до незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси

від 05 липня 2018 року та постанову апеляційного суду Одеської області

від 23 жовтня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 липня 2018 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська