ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року

м. Харків

Справа № 643/9956/16-ц

Провадження № 22-ц/818/4142/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І. В., Колтунової А. І.,

за участю секретаря Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2016 року у складі судді Єрмак Н.В.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі заборгованості 257 602,20 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 14 серпня 2008 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 10 313 доларів США зі сплатою 9% річних та строком погашення до 10 серпня 2015 року.

Зобов`язання за кредитним договором відповідачка належним чином не виконала, станом на 25 квітня 2016 року сума її заборгованості за договором від 14 серпня 2008 року складає 10 313 доларів США, що еквівалентно 257 602,20 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 8 червня 2017 року, позов задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 14 серпня 2008 року в розмірі 257 602,20 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з доведеності позовних вимог.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 8 червня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування заочного рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким відмовити ПАТ «Укрсоцбанк» у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі; вказує, що до спірних правовідносин слід застосувати строк позовної давності, з урахуванням того, що банк звернувся до суду 11 серпня 2016 року, ОСОБА_1 вважає, що заборгованість по тілу кредиту і процентах може бути нарахована лише за період з серпня 2013 року та має складати 3 056 доларів США, а заборгованість по пені з серпня 2015 року та складати 304,09 доларів США.

03 грудня 2019 року до Харківського апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача.

Від представника відповідача ОСОБА_2 . надійшла заява про розгляд справи без її участі та відсутності відповідача. Зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності та позивач неправомірно нараховував відсотки поза межами строку дії кредитного договору.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у даній справі було відкрито ухвалою суду від 29 серпня 2015 року. Судові засідання у справі були призначені на: 12 жовтня 2016 року та 14 листопада 2016 року.

Відповідно до наявних у матеріалах справи довідок, складених секретарем судового засідання,12 жовтня 2016 року та 14 листопада 2016 року в судове засідання сторони не з`явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку з неявкою усіх осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанцій).

Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Отже, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Відповідно до абзацу 5 частини п`ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

Перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у матеріалах справи є поштові конверти, адресовані цим судом відповідачеві, разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, повернутий відділенням поштового зв`язку за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання. У вказаному поштовому відправленні суд повідомляв відповідача про відкриття провадження у справі та про призначення судового засідання.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

У заяві від 12 грудня 2016 року про перегляд заочного рішення відповідач вказувала, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також, що вона не була присутня в судових засіданнях, внаслідок чого не змогла реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

В апеляційній скарзі відповідач повторно вказала на те, що не була присутня в судовому засіданні через хворобу про час та місце розгляду справи повідомлена не була, а тому не подала заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України в редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду).

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, а судді керуючись відповідним принципом (частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 47 цього Закону в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції; частина перша статті 48 вказаного Закону у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Аналогічна правова позиція викидана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

Суд першої інстанції фактично позбавив позивача права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору, не врахувавши стан здоров`я особи та відмовивши в перегляді заочного рішення.

Не зважаючи на відсутність відомостей про належне повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і місце судового розгляду, розглянув справу та 14 листопада 2016 року ухвалив заочне рішення.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що судом першої інстанції розглянуто справу без участі відповідача, яка не була належним чином повідомлена про розгляд справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 14 серпня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 10 313 доларів США зі сплатою 9% річних та строком погашення до 10 серпня 2015 року.

В пункті 1 договору сторони погодили графік погашення кредиту до 10 числа кожного місяця рівними частинами.

Оскільки останній платіж був здійснений 10 лютого 2012 року, станом 25 квітня 2016 року заборгованість відповідача перед банком становить 10 313 доларів США, що за курсом НБУ становить 257 602,20 грн, з яких: заборгованість за кредитом 130 443,75 грн; сума заборгованості за відсотками 50 096,53 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту 65 522,96 грн; пеня за несвоєчасне повернення відсотків 11 538,96 грн.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що наданими до матеріалів справи доказами позивачем доведено, що з вини відповідача зобов`язання перед позивачем не виконано, відповідач в односторонньому порядку відмовилась виконувати взяті на себе зобов`язання щодо погашення кредиту та відсотків.

При цьому суд вважав доведеним розмір заборгованості, про який заявив позивач у позовній заяві.

Проте погодитись у повному обсязі з висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки висновки суду не у повному обсязі відповідають обставинам справи, зроблені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У цій справі сторони в кредитному договорі визначили окремо як строк кредитування, так і термін щомісячного виконання зобов`язання.

Так, кредитний договір сторони уклали 14 серпня 2008 року, за його умовами відповідач кредитні кошти зі сплатою відсотків у розмірі 9 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом щомісячними платежами з кінцевим терміном погашення основної заборгованості до 10 серпня 2015 року.

За умовами договорів сторони погодили щомісячну сплату як основної заборгованості, так і відсотків за кредитом рівними платежами до 10 серпня 2015 року включно.

Отже, саме до цієї дати відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами, а починаючи з наступного дня (11 серпня 2015 року), відповідач мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Таким чином припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Тому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічних висновків щодо правового регулювання подібних правовідносин дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач просить стягнути суму заборгованості за договором станом на 26 квітня 2016 року у розмірі 257602, 20 грн, з яких сума заборгованості за кредитом 130443,75 грн., сума заборгованості за відсотками 50096,53 грн., розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 65522, 96 грн та розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 11538,96 коп.

Таким чином, з поданих до суду доказів вбачається, що нарахування відсотків та пені банк здійснював до 26 квітня 2016 року.

Разом з тим, умовами кредитного договору передбачено строк кредитування до 10 серпня 2015 року.

З урахуванням зазначеного, та враховуючи правові висновки Верховного суду в справі березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) колегія суддів відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків та пені за період з 11 серпня 2015 року по 24 квітня 2016 року.

Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту, відсотків за період з 12 березня 2009 року по 10 серпня 2015 року та пені за період з 24 квітня 2015 по 10 серпня 2015 року, колегія судді зазначає наступне.

В заяві про про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі відповідач наполягає на застосуванні до спірних правовідносин строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Відповідно до змісту ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦПК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що останнє погашення за кредитним договором здійснено ОСОБА_1 14 квітня 2012 року у розмірі 496,09 дол. США.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу ч.3 ст.264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Доказів того, що після 14 квітня 2012 року відповідач ОСОБА_1 вчиняла дії, що свідчать про визнання нею боргу або іншого обов`язку, матеріали справи не містять.

Позивач звернувся до суду позов у серпні 2016 року подавши позовну заяву засобами поштового зв`язку, але під час судового розгляду справи не представилось можливим встановити конкретну дату відправлення у серпні 2016 року позову, оскільки штампи на поштових відправленнях розмиті. Позов ПАТ «Укрсоцбанк» зареєстровано в суді 11 серпня 2016 року.

При повторному перегляді справи судом апеляційної інстанції позивачем надано розрахунок суми заборгованості по тілу кредиту за період з серпня 2013 року по 10 серпня 2015 року, а також розрахунок нарахування пені з 24 квітня 2015 року по 10 серпня 2015 року. Згідно розрахунку банку заборгованість за кредитом становить 5147 дол. США., заборгованість за відсотками становить 952, 20 дол. США.

Колегія суддів не погоджується з розміром заборгованості встановленого банком виходячи з наступного.

Згідно графіку платежів зазначених в п. 1.1.1 кредитного договору ОСОБА_1 протягом серпня 2013 року по липень 2015 року повинна була здійснювати щомісячні платежі у розмірі 123 доларів США та у серпні 2015 року платіж у розмірі 104 дол. США. Таким чином, розмір періодичних платежів за період з серпня 2013 року по 10 серпня 2015 року повинен становити 3056 дол. США.

Враховуючи, що розрахунок здійснено банком без врахування строку позовної давності про застосування якої заявлено стороною у справі, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за тілом кредиту у межах строку позовної давності в розмірі 3056 дол. США, що відповідає розміру періодичних платежів за період з серпня 2013 року по серпень 2015 року встановлених графіком платежів (п. 1.1.1 кредитного договору).

В частині періодичних платежів за період з березня 2009 року по липень 2013 року слід відмовити зв`язку з застосуванням строку позовної давності на якому наполягає відповідач.

Аналогічним чином колегія суддів не погоджується з розміром заборгованості зі сплати відсотків визначеним банком у розмірі 952, 20 доларів США.

Згідно умов укладеного кредитного договору сторони погодили, що відповідач отримала кредит у розмірі 10 313 доларів США зі сплатою 9% річних та строком погашення до 10 серпня 2015 року.

Розрахунок заборгованості зі сплати відсотків здійснений банком з урахуванням 9 відсотків річних.

Пунктом 2.4.2 кредитного договору передбачено, що нарахування процентів з користування кредитом здійснюється у валюті наданого кредиту щомісячно, в останній робочий день поточного місяця за період з останнього робочого дня попереднього місяця по день, що передує останньому робочому дню поточного місяця, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі, за методом «факт/360», де «факт» - це фактична кількість днів у періоді, за який здійснюється нарахування процентів, а «360» - умовна кількість днів у році.

Таким чином, з урахуванням строку позовної давності на застосуванні якої наполягає відповідач задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення відсотків за період з 11 серпня 2013 року по 10 серпня 2015 року, що становить 730 днів.

Дев`ять відсотків за 2 роки та 10 днів від заборгованості у розмірі 3056 дол. США становить 557, 72 дол. США, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь банку.

Стосовно заборгованості зі сплати пені за період з 24 квітня 2015 року по 10 серпня 2015 року колегія суддів зазначає наступне.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Позовна заява надійшла до суду 11 серпня 2016 року. Наявні в матеріалах справи докази не містять відомості щодо дати направлення позовної заяви засобами поштового зв`язку.

За період з 24 квітня 2015 року по 10 серпня 2015 року банком розрахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 18686,06 грн та пеня за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 3383, 87 грн.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

З урахуванням зазначено, в задоволені позовних про стягнення з з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості зі сплати пені за період з 24 квітня 2015 року по 10 серпня 2015 року слід відмовити у зв`язку з застосуванням строку позовної давності.

З урахування зазначеного, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 3513, 72 доларів США

Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 передбачено, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а за наслідками розгляду справи суд апеляційної інстанції ухвалює нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, еквівалент 3513,72 доларів США суд визначає за курсом, встановлений банком України на день ухвалення рішення.

Станом на день прийняття постанови апеляційним судом офіційний курс, встановлений Національним банком України, гривні до долара США становить 2395,7354 гривень за 100 доларів США, то розмір суми коштів, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, становить: 3513,72 доларів США х 23,957354 = 86575 грн 17 коп.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

За таких обставин рішення суду не може вважатись законним і обґрунтованим, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про частково задоволення позовних вимог на загальну 86575,17 грн.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позовної заяви до суду першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1378 грн. Оскільки позовні вимоги банку задовольняються судом на 33%, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 463,15 грн.

При оскарженні заочного рішення відповідачем було сплачено 275,60 грн за розгляд заяви про перегляд судового рішення, 1515,80 грн - апеляційної скарги та 1637,06 грн касаційної скарги.

Оскільки вимоги апеляційної скарги задовольняються судом апеляційної інстанції на 66, 39 %, то з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2276,15 грн.

Таким чином, шляхом взаємозаліку апеляційний суд визначає розмір судових витрат, що підлягають стягненню з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 , в сумі 1813 (2276,15 грн 463, 15 грн

)

Керуючись ст.ст. 367,368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2016 року скасувати, ухвалити нове.

Позов публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 823/2-27/24/8-60 від 14 серпня 2008 року в розмірі 86575 грн 17 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1813 грн. у зв`язку з розглядом в судах.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 грудня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова