Справа № 466/8044/17 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/811/1959/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 квітня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

в жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» (далі - ПАТ «Львівгаз», відповідач) про зобов'язання до вчинення дій, встановлення індивідуального лічильника на газопостачаня.

В обгрунтування своїх вимог покликався на те, що він зареєстрований та проживає в приватизованій кватирі АДРЕСА_1, брав участь в бойових діях і є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій. 05.04.2017 року та 02.06.2017 року звертався із заявою до ПАТ «Львівгаз», в якій просив безкоштовно та позачергово встановити в квартирі газовий лічильник, як це передбачено п.20 ст. 21 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на які отримав відповідь ПАТ «Львівгаз» про відмову з посиланням на Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з яким на газорозподільні підприємства покладено обов'язок часткового фінансування встановлення засобів вимірювальної техніки в межах інвестиційної програми, яка затверджена НКРЕП. Крім цього, у цій відповіді також зазначено, що за вищевказаною адресою для обліку спожитого газу встановлено загальнобудинковий лічильник. Враховуючи вищенаведене, просив ухвалити рішення, яким зобов'язати ПАТ «Львівгаз» безкоштовно та першочергово здійснити встановлення індивідуального лічильника газу в квартирі АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Зобов'язано публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» безкоштовно та першочергово здійснити встановлення індивідуального лічильника газу в квартирі АДРЕСА_1, в якій зареєстрований та проживає учасник бойових дій ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнуто з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» судовий збір в доход держави в розмірі 704,80 грн. ( сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач ПАТ по ГГ «Львівгаз».

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, оскільки судом невірно застосовано п. 20 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки цим пунктом не передбачено послуги безкоштовного встановлення газових лічильників, а відносини між ПАТ «Львівгаз» та споживачами щодо встановлення індивідуальних лічильників природного газу регулюються Законом України «Про забезпечення комерційного обліку». Також зазначає, що ПАТ по ГГ «Львівгаз» визнає право споживачів на встановлення індивідуальних лічильників, про те заявлені вимоги є передчасними, оскільки таке право позивача може бути реалізоване до 01.01.2021 року. Відтак, законодавством на час виникнення правовідносин між сторонами, не було встановлено обов'язку ПАТ по ГГ «Львівгаз» щодо встановлення позивачам індивідуальних лічильників природного газу за власний рахунок, а також, те, що на час розгляду справи таке право споживачів закріплено законом із зазначенням строку, до якого має бути встановлено лічильники без визначення порядку черговості безкоштовного встановлення лічильників, який на час розгляду справи ще не сплив. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», який передбачає обов»язок відповідача по встановленню індивідуальних лічильників, і з врахуванням того, що позивач з 2012 року вносив оплату за користування природним газом, складовою частиною якої були кошти, передбачені на встановлення індивідуальних лічильників газу, дійшов висновку про підставність позову ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 зареєстрований та проживає в приватизованій квартирі АДРЕСА_1, співвласниками якої є ОСОБА_3,, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2

ОСОБА_2 разом з іншими співвласниками квартири є споживачем послуг з отримання природного газу за вказаною вище адресою, які надає ПАТ «Львівгаз».

Позивач ОСОБА_2, є учасником бойових дій, що підтверджується долученою до справи копією посвідчення НОМЕР_1 від 06 липня 2015 року, та має право на пільги, які встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

У відповідності до п. 20 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» він має ряд пільг, в т.ч. має право на першочергове обслуговування підприємствами, установами та організаціями служби побуту, громадського харчування, житлово-комунального господарства, міжміського транспорту.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України від 16 червня 2011 року № 3533-VI «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (далі - Закон № 3533-VI).

Зі змісту статті 6 Закону № 3533-VI вбачається обов'язок встановлення відповідними суб'єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов'язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу.

Стаття 6 Закону № 3533-VI визначає обов'язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 3533-VI фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями статті 6 Закону № 3533-VI та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року.

За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу.

Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн.

Тобто, саме на відповідача покладений обов'язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов'язку на споживачів є неправомірним.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач разом з іншими співвласниками квартири є споживачем природного газу для приготування їжі, а відповідач, ПАТ «Львівгаз» є виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Зазначені обставини сторонами визнавалися та не заперечувалися.

Оскільки позивач сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильника газу для приготування їжі, у тому числі безпосередньо індивідуального, то відповідач зобов»язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до ч.1 ст. 6 Закону №3533-УІ зобов»язаний забезпечити встановлення індивідуального лічильника газу для населення, який використовується для приготування їжі, і такий строк до внесення змін до статті 6 Законом України від 21.12.2017 року №2260-УІІІ, був визначений - до 01.01.2018 року, а після внесення змін - до 01.01.2021 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово звертався до ПАТ «Львівгаз» з письмовими заявами щодо безкоштовного позачергового встановлення індивідуального газового лічильника, а саме, 05.04.2017 року, 02.06.2017 року, на які, 26.04.2017 року та 13.06.2017 року отримав відповідь про відмову в задоволенні заяв, позовна заява подана позивачем 30.10.2017 року, що свідчить про те, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем, ПАТ «Львівгаз», виникли до внесення змін до Закону щодо строку встановлення лічильників, а тому колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про те, що строк встановлення позивачу індивідуального лічильника газу ще не настав, оскільки такий з 20.01.2018 року визначено до 01.01.2021 року, і окрім цього, оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29.04.2018 року не зазначено строк встановлення газового лічильника у квартирі АДРЕСА_1, а лише зобов»язано ПАТ «Львівгаз» безкоштовно встановити індивідуальний газовий лічильник, а відтак таке рішення не суперечить чинному Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

В апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що судом невірно застосовано п. 20 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який передбачає, що учасники бойових дій мають право на першочергове обслуговування підприємствами, установами та організаціями служби побуту, громадського харчування, житлово-комунального господарства, міжміського транспорту, оскільки цією нормою не охоплюються послуги з безкоштовного встановлення газових лічильників.

Колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на те, щопозивач оплачував послуги відповідача по газопостачанню за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильника газу для приготування їжі, у тому числі безпосередньо індивідуального, що відповідачем не заперечувалося. Тобто, позивач оплачував послуги відповідача по газопостачанню, складовою частиною якої були кошти, передбачені на встановлення індивідуальних лічильників газу, що спростовує доводи апелянта про те, що на позивача не поширюється пільги, передбачені п.20 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач не вживав жодних заходів для фінансування встановлення позивачу індивідуального лічильника газу для приготування їжі за рахунок будь - якого бюджету.

Відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, порушує права споживача, волевиявлення якого на встановлення індивідуального лічильника газу для приготування їжі не може бути порушеним.

Встановлення споживачам індивідуальних лічильників газу для приготування їжі забезпечить оплату кожним з них саме того об»єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.