Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 643/14838/16-ц

провадження № 61-25535св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Яремка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Харківський електромеханічний завод»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» на рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Швецової Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» (далі - ДП «ХЕМЗ») про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що на день звільнення відповідач не виплатив їй нараховану заробітну плату у розмірі 17 764, 08 грн та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 316,19 грн. На думку позивача, її середньоденна заробітна плата становить 232,21 грн. Період невиплати заробітної плати становить 259 робочих днів (за період з 20 листопада 2015 року до 30 листопада 2016 року). Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку складає 60 142,39 грн (232,21 х 259). Зазначала, що відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги про стягнення з ДП «ХЕМЗ» суми заборгованості із заробітної плати з урахуванням індексу інфляції пред`явлені до неналежного відповідача, оскільки відповідно до умов мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду Харківської області від 24 березня 2016 року, зобов`язання з виплати заробітної плати позивачу передано від ДП «ХЕМЗ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український зодчий» (далі - ТОВ «Український зодчий»), який зобов`язався погасити відповідні вимоги впродовж місяця з дня затвердження мирової угоди. Щодо іншої частини позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що з ДП «ХЕМЗ» належить стягувати суму середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати з 19 листопада 2015 року (дата звільнення) до дня затвердження мирової угоди (оскільки факт невиплати заробітної плати позивачу в цей період з вини відповідача є доведеним), проте в задоволенні цих вимог суд відмовив з посиланням на те, що для визначення розміру компенсації за затримку остаточного розрахунку суду необідні відомості про розмір середньої заробітної плати працівника та суму виплаченої заробітної плати за новим місцем роботи для зменшення розміру компенсації на цю суму відповідно до положень статті 117 КЗпП України.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 листопада 2015 року до 23 березня 2016 року скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ДП «ХЕМЗ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 листопада 2015 року до 23 березня 2016 року у розмірі 19 505,64 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за період після укладення мирової угоди між ДП «ХЕМЗ» та ТОВ «Український зодчий» пред`явлені до неналежного відповідача.

Cкасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні суми середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати з 19 листопада 2015 року (день звільнення) до 23 березня 2016 року (затвердження мирової угоди), суд апеляційної інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог у цій частині, відхилив посилання про ненадання позивачем доказів щодо сум, виплачених за новим місцем роботи, для зменшення розміру компенсації на зазначену суму, оскільки вони не враховують зміст статті 117 КЗпП України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У жовтні 2017 року ДП «ХЕМЗ» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2017 року та залишити в силі рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з пропуском строку для звернення до суду за вирішенням спору, про що зазначав відповідач у запереченнях на апеляційну скаргу, однак суд апеляційної інстанції це не врахував. Крім того, позивач подала апеляційну скаргу з пропуском строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, не заявила клопотання про поновлення строку та не надала жодного доказу на підтвердження поважних причин пропуску такого строку.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що 06 серпня 2015 року ОСОБА_2 прийнято на роботу до ДП «ХЕМЗ» на посаду заступника директора з юридичних питань згідно із наказом від 06 серпня 2015 року № 49к.

Наказом від 19 листопада 2015 року № 217к позивача звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

При звільненні ОСОБА_1 підприємство не здійснило з нею розрахунку відповідно до приписів статті 116 КЗпП України, розмір заборгованості становив 17 764,08 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 24 березня затверджено мирову угоду, укладену 03 березня 2016 року між кредиторами та боржником ДП «ХЕМЗ» за участю третьої особи - ТОВ «Український зодчий».

Відповідно до пункту 2.2.5 мирової угоди № 1 вимоги із виплати заробітної плати у розмірі 2 565 299,62 грн (додаток № 2 до мирової угоди) погашаються третьою особою - ТОВ «Український зодчий» протягом місяця з дня затвердження судом мирової угоди.

Згідно з додатком № 2 до мирової угоди зазначені вимоги із виплати заробітної плати у розмірі 2 565 299,62 грн, зазначені в пункті 2.2.5 мирової угоди, включають і заборгованість перед ОСОБА_1 із заробітної плати та компенсацію, яка зазначена у списку під № 344.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні пред`явлені до неналежного відповідача.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає застосуванню формула, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку.

Відповідно до розрахунку позивача, який відповідачем не спростовано, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за два повних місяці, що передували її звільненню, становить 232,21 грн

При розрахунку суми середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні, судом апеляційної інстанції визначено кількість робочих днів з 19 листопада 2015 року (дата звільнення) до 23 березня 2016 року (затвердження мирової угоди), що складає 84 дні.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 19 505,64 грн (232,21 грн х 84 дні).

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу викладено такий правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення).

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, доводи касаційної скарги про пропущення позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору є безпідставними, оскільки на час звернення позивача до суду розрахунок з ним не проведено.

Необґрунтованими є і доводи касаційної скарги, що позивач подала апеляційну скаргу з пропуском строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки апеляційний суд вчинив усі необхідні процесуальні дії для з`ясування поважності причин пропуску процесуального строку та на підставі наданих доказів дійшов обґрунтованого висновку про відкриття апеляційного провадження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судового рішення.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик