Провадження № 2/522/4347/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання - Вадуцкої В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , яка також виступає в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , третя особа органа опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання втративши права користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

До суду 08.10.2018 року надійшов позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , яка також виступає в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , третя особа органа опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання втративши права користування житловим приміщенням ОСОБА_3 , та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_1 і малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

В обґрунтування позову зазначено, що між Відкритим акціонерним товариством «УкрСибБанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» у результаті укладання договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, та ОСОБА_3 було укладено кредитні договори №0 від 07.06.2006 року та за договором іпотеки від 07.06.2006р. , за якими в іпотеку банку було передано чотирьох кімнатну квартиру, заг. пл.. 49,1 кв.м., житл пл..27,1 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з заборгованістю за даним кредитним договором позивач звернувся з позовом до суду та рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 12.04.2016р. (справа №522/18799/14-ц ) визнано за банком право власності на вказану квартиру

Посилався на те, що звернення стягнення передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для визнання втративши право користування спірною квартирою та зняття всіх громадян, що мешкають у ньому, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Ухвалою суду від 15.11.2018 року відкрито провадження по справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 13.12.2018 року.

У підготовчому засіданні 13.12.2018 року був присутній представник позивача, який позовні вимоги підтримали та суд задовольнив їх клопотання та залучив органа опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради як третю особу на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору, у зв`язку з чим відкладено засідання на 11.02.2019р.

Ухвалою суду від 11.02.2019 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до розгляду по суті на 14.05.2019 року.

14.05.2019р. судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідачів на 04.07.2019р. та в подальшому з тих причин - на 09.10.2019р. та на 04.12.2019р.

У судове засідання 04.12.2019 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином.

У матеріалах справи міститься заява представника банку від 04.12.2019 року, згідно якої просили справу розглядати за їх відсутності та наполягала на задоволенні позову.

Представник відповідача та відповідачі причини неявки суду не повідомили та жодних клопотань до суду не заявляли.

Також, представник третьої особи - в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст.ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 10 грудня 2019 року.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини.

Із матеріалів справи судом встановлено, що Відкритим акціонерним товариством «УкрСибБанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» у результаті укладання договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №0 від 07.06.2006 року та додаткову угоду та укладено договір іпотеки задля забезпечення кредиту.

Згідно заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2015р. (справа №522/1899/14-ц) позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено та в рахунок виконання основного зобов`язання щодо сплати заборгованості у розмірі 933 623,48 грн. за договором про надання споживчого кредиту , звернуто стягнення на предмет іпотеки у власність та визнання право власності за іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк» , а саме на квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 заг. пл.. 49,1 кв.м., житл. пл..27,1 кв.м.,

Згідно довідки (виписки із домової книжки про склад сім`ї та реєстрацію) від 01.06.2017 року (а.с.18), у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 з 08.09.2006р. та, донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 09.02.2011р., а відповідач ОСОБА_3 не зареєстрований, що також підтверджується і відповіддю на запит суду ГУ ДМС України в Одеській області. Таким чином відсутні докази щодо порушення прав позивача відповідачем ОСОБА_3 .

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Усталена практика Верховного Суду України засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно», що міститься в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У своєму позові позивач посилається на норми права як ст..109 ЖК УРСР та ст..40 Закону України «Про іпотеку».

Проте згідно із положенням частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Стаття 109 ЖК Української РСР закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Також у постанові від 13 вересня 2019 року по справі № 562/2520/16-ц Верховний суд визначив, що неможливість виселення особи без надання іншого житла не залежить від наявності у неї на праві власності чи іншому праві користування будь-якого іншого житла та/чи можливості проживати у ньому.

Проте позовних вимог про виселення відповідачів в рамках цього позову позивачем не заявлялось.

Водночас, відповідно до ст. 391 ЦК України новий власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні своїм майном, зокрема висиляти з квартири повнолітніх осіб без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 328 ЦК України таке право власника виникає тоді, коли він набув право власності на підставах, що не заборонені законом, тобто на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Проте у зв`язку з тим, що квартира не належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 , тому суд зазначає, що ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР не застосовуються в даному випадку і право на проживання членів сім`ї колишнього власника у квартирі припиняється з моменту її продажу. Не допомагає тут і стаття 405 ЦК України.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є.

Наведену правову позицію було сформовано ще в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 та ВС КЦС, справа № 595/1271/16-ц, від 15.08.18)

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Таким чином, підставами для зняття особи з реєстрації є її заява, судове рішення або припинення підстав на право користування приміщенням.

Натомість, якщо заяв від осіб про зняття їх з місця реєстрації не надходило, судове рішення, яким визнано осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, не надано, та не надано доказів припинення підстав на право користування квартирою (а загалом жодного такого документу не додається до заяви, окрім інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна), то таке зняття з реєстрації є незаконним та його можливо оскаржити в суді.

При цьому не є належним доказом припинення підстав на право користування квартирою або будинком лише той факт, що наразі банк є власником квартири. Адже сам факт переходу права власності від однієї особи до іншої не може бути єдиною та достатньою підставою для підтвердження наявності припинення підстав на право користування квартирою.

Також звертаю увагу на те, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. А саме: протягом 30 днів після отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення. Якщо цього не сталось - їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Тобто дії щодо зняття осіб з реєстрації місця проживання, які здійснювалися за заявою власника житла без відповідного рішення суду про примусове виселення зазначених осіб або про позбавлення права власності на житлове приміщення, або про позбавлення права користування житловим приміщенням, є протиправними.

Таким чином, наявність права власності на нерухоме майно не є підставою для зняття осіб, що зареєстровані в такому приміщенні з реєстрації місця проживання.

Зняття з місця реєстрації проживання на підставі лише документів, що підтверджують право власності нового власника, є підставою для звернення до суду і скасування зняття з реєстрації.

Щодо вимог до відповідачів ОСОБА_1 та до малолітньої ОСОБА_2 про зняття їх з реєстрації, то суд вважає що такі вимоги не ґрунтуються згідно норм закону і для їх задоволення підстави відсутні, оскільки позивачем не доведено наявності в нього права на застосування обраного ним способу захисту своїх прав.

З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

При цьому, саме позивач мав довести належними доказами, що обраний ним спосіб захисту є законним та відповідає обставинам справи і вимогам чинного законодавства України, оскільки позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.

Власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації (ВСУ від 16 листопада 2016 р., № 6-709цс16).

Але таких вимог до зазначених відповідачів позивач не пред`являв.

При цьому, згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб позбавлення її права на житло було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

З урахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 15-16, 316, 317, 319, 321, 328, 334, 346, 386, 391 ЦК України, ст. 109 ЖК УРСР, Законами України «Про іпотеку», ст..7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 1, 2, 3, 13, 19, 42, 43, 48, 49, 59, 76-81, 89, 95, 209, ч.1 ст. 223, 229, 241, ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , яка також виступає в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , третя особа органа опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання втративши права користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 10.12.2019 року.

Суддя: Домусчі Л.В.