ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2104/19 Справа № 185/7753/17 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області в якому просить визнати право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовна заява мотивована тим, що рішенням виконкому міської Ради депутатів трудящих міста Павлограда від 18.03.1977 року за № 222 матері позивача ОСОБА_3 було видано ордер № 920 на право зайняття двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 . 28.03.1984 року, мати позивача вийшла заміж та змінила прізвище на - ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивача померла. Після смерті позивач звернулась до житлового відділу виконавчого комітету Павлоградської міської ради з заявою про переоформлення особистого рахунку у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача, але останній було відмовлено, в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не зареєстрована за вищевказаною адресою. З моменту отримання вищевказаної квартири позивач без реєстрації проживала разом зі своєю матір`ю, на даний час сплачує комунальні послуги та продовжує користуватися квартирою, як член сім`ї наймача. Позивач разом зі своєю матір`ю мали спільний бюджет, ремонтували квартиру, вели спільне господарство, крім того ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа підприємець за вищевказаною адресою.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом першої інстанції установлено, що згідно копії свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , ОСОБА_5 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , в графі мати вказано ОСОБА_3 .

Відповідно до ордера № 920 від 27.04.1977 року, виданого виконавчим комітетом міського Ради депутатів трудящих, ОСОБА_3 , сім`я якої складається з трьох чоловік: син ОСОБА_6 , донька ОСОБА_5 , надано право на зайняття двохкімнатної квартири, загальною площею 27,9 кв.м., АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконкому міського депутатів трудящих міста Павлограда від 18.03.1977 року.

ОСОБА_3 уклала шлюб 28.03.1984 року з ОСОБА_7 та змінила прізвище на ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до копії паспорта, серії НОМЕР_3 та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до копії свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_4 , актовий запис №1104.

ОСОБА_8 , 1946 ІНФОРМАЦІЯ_4 померла та знята з реєстрації 29.09.2017 року по день смерті була зареєстрована одна, що підтверджується довідкою № 199 від 29.09.2017 року КП «МІРАЦ».

ОСОБА_5 25.09.1992 уклала шлюб з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та змінила прізвище на ОСОБА_10 , відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_5 .

Відповідно до копії паспорта громадянина України, серії НОМЕР_6 , позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21.06.2004 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Реєстрація позивача підтверджується також довідками, а саме карткою реєстрації особи, згідно якої попереднє місце проживання позивача значиться: АДРЕСА_4 , та адресною карткою.

Відповідно до копії витягу з Рішення Павлоградської міської ради виконавчого комітету від 12.10.2017 року за № 673, відмовлено ОСОБА_1 в зміні договору найму житлового приміщення на АДРЕСА_2 , в зв`язку з тим, що на момент смерті своєї матері в квартирі не проживала та не була зареєстрована.

Квартиру АДРЕСА_1 , двохкімнатну, житловою площею 27,9 кв.м., закріплено, як службову за Павлоградським відділом поліції ГУНПУ в Дніпропетровській області і надано ОСОБА_2 , склад сім`ї два чоловіка, що підтверджується витягом з рішення Павлоградської міської ради виконавчого комітету від 25.10.2017 року за № 709.

Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач відповідно ордеру вселилася в спірне жиле приміщення, як донька наймача, та проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 до 1995 року, в цей період в 1992 році вийшла заміж, деякий час не проживала за адресою реєстрації, потім повернулась з донькою ОСОБА_11 , 1992 року народження, та 09.11.1995 року разом з донькою знялася з місця реєстрації за адресою : АДРЕСА_2 , що підтверджується поквартальною карткою за адресою: АДРЕСА_2 , виданою КП «Мірац» ПМР № 2 (а.с. 30).

Тобто, позивач відповідно до ст. 107 ЖК України 09.11.1995 вибула на постійне проживання в інше жиле приміщення, тобто договір найму спірного жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття 09.11.1995, а член сім`ї, який вибув, а саме позивач, втратила право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Далі, позивач проживала за різними адресами, відповідно до матеріалів справи, судом встановлено, що відповідно до паспорту позивач з 21.06.2004 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується також довідками, а саме карткою реєстрації особи, згідно якої попереднє місце проживання позивача значиться: АДРЕСА_4 , та адресною карткою.

За змістом ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Нормами статті 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки.

Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами сім`ї не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , за життя не набула права власності на спірну квартиру, із заявами про вселення членів сім`ї або будь-яких інших осіб у квартиру до житлово-експлуатаційних організацій не зверталась, доказів іншого позивачем не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції.

Як за життя, так і після смерті матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , позивач була прописана за адресою: АДРЕСА_3 , та проживала також за іншими різними адресами: АДРЕСА_5 . АДРЕСА_6 , 6/5, АДРЕСА_7 , 96/ АДРЕСА_8 .

Відповідно до акту, затвердженого директором ЧП «К-П-1» ОСОБА_12 при опитуванні жителів, проживаючих за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що дійсно ОСОБА_1 , 1974 року народження, проживала за адресою без реєстрації з червня 2004 року разом зі своєю матір`ю ОСОБА_8 , 1946 року народження по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто зазначений акт не містить інформації щодо проживання позивача ОСОБА_1 , 1974 року народження, разом з матір`ю без реєстрації з 2004 року по 30.08.2017. Представник позивача в судовому засіданні посилався на технічну описку в акті, але доказів зазначеного не надав, та не надав інших письмових доказів щодо проживання позивача ОСОБА_1 , 1974 року народження, разом з матір`ю без реєстрації з 2004 року по 30.08.2017.

У підтвердження свого проживання та утримання квартири по АДРЕСА_2 , позивачем надано квитанцією від 25.09.2017 року про сплату ОСОБА_1 1593,92 грн. на рахунок ПП «К-П-1» комунальних послуг, а саме боргу, але зазначена сплата була здійснена вже після смерті ОСОБА_8 Інших доказів сплати позивачем комунальних послуг за адресою по АДРЕСА_5 . Некрасова, 2/35 м. Павлоград за період з 1995 року, з 2004 року по день смерті матері, позивачем не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції.

Довідка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців не містить інформації про місце реєстрації, проживання ОСОБА_1 , так як адреса АДРЕСА_2 , в ній зазначена як параметр пошуку.

Проживання позивача в 2017 році та на час смерті ОСОБА_8 за іншою адресою, а саме АДРЕСА_9 , підтверджується довідкою про результати розгляду повідомлення відносно гр. ОСОБА_1 від 29.05.2018 , в ході проведення перевірки було встановлено, що гр. ОСОБА_1 на протязі останніх п`яти семи років проживає спільно зі своїм співмешканцем на ім`я ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_9 , які зловживають спиртними напоями та ведуть аморальний спосіб життя і на зауваження сусідів не реагують. Під час збору матеріалів сусіди підтвердили своїми поясненнями. З гр. ОСОБА_1 проведена профілактична бесіда та винесено офіційне попередження про неприпустимість антигромадської поведінки в подальшому, та роз`яснена відповідальність за зловживання спиртними, протоколами допиту в якості свідків ОСОБА_1 від 30.02.2017, та ОСОБА_14 від 30.08.2017, та показами в судовому засіданні свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18

Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року (з відповідними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, які обставини мають бути з`ясовані судом, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, зокрема, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи не містять доказів вселення позивача до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , як члена сім`ї наймача, а саме доньки ОСОБА_8 в 2004 році, або в іншій період до смерті наймача, а саме відсутні докази дотримання встановленого порядку при вселенні, не має доказів письмової згоди на це всіх членів сім`ї наймача (в даному випадку сина ОСОБА_8 ОСОБА_6 ), того, що це приміщення було постійним місцем проживання позивача, чи вела позивача з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, також відсутні докази письмової, або будь-якої іншої згоди наймача на вселення позивача в спірне приміщення, доказів висловлювання такої згоди наймачем за життя, позивачем суду не надано.

Відповідно до ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача.

Статтею 99 ЖК України встановлено, що тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач не набула права користування спірним жилим приміщенням, оскільки порядок вселення дотриманий не був, не доведений факт згоди наймача на вселення позивача у квартиру, факт фактичного вселення, письмового звернення до наймодавця чи власника житла з питання вселення позивача не було, витрат з оплати комунальних послуг за спірною адресою позивач до смерті наймача не ніс, зберігає реєстрацію за іншим місцем проживання, а надані докази вказують на те, що зв`язок з жилим приміщенням за своїм місцем реєстрації позивач не втратила, та з урахування пояснень свідків в судовому засіданні та норм ст. 98,99 ЖК України позивач проживала у спірній квартирі деякий час як тимчасовий жилець зі згоди наймача, а після її смерті у зв`язку з припиненням договору найму жилого приміщення вона не набуває права користування житлом.

Аналогічне застосування норм права викладено у постановах Верховного Суду України від 13.10.2010 у справі № 6-17282св09 та від 10.09.2008 № 6-13697св07.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є вірним та таким, що ґрунтується на встановлених судом обставинах та доказах.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко