Справа № 204/4476/17
Провадження № 2/204/36/19
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Сорокіної А.С.

за участю позивачки ОСОБА_1

за участю відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, -

В С ТА Н О В И В:

У липні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, яку уточнила 26 червня 2018 року, в якій остаточно просила стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 7000 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла тітка позивача - ОСОБА_3. Оскільки дітей у тітки не було, то питаннями, пов'язаними з похованням, була вимушена займатись позивачка. 11 лютого 2017 року позивачка разом зі своєю матір'ю та подругою померлої тітки - ОСОБА_4, приїхала на кладовище, що розташоване на вул. Татарській у м. Дніпрі, на якому поховані їх близькі родичі з давніх часів. На кладовищі до позивачки підійшли дві громадянки, одна з яких представилась головою квартального комітету № 26 ОСОБА_2, та в категоричній усній формі, заборонила проводити підпоховання померлої, оскільки померла проживала в іншому районі міста та кладовище закрите. ОСОБА_2 на кладовищі, у присутності свідків, сказала, що лише за умови сплати їй 4000 грн. готівкою не буде чинити перешкод для поховання померлої тітки. Позивач зрозуміла, що дії ОСОБА_2 є незаконними, а тому відмовилась виконувати вимогу останньої. Увечері 11 лютого 2017 року позивачу зателефонував незнайомий чоловік з пропозицією допомоги у вирішенні питання щодо риття могили. На зустрічі вказаний чоловік повідомив, що він діє в інтересах ОСОБА_2 і запропонував вирішити дане питання за 4000 грн. Позивачка знову відмовилась та вимушена була звернутись до правоохоронних органів з приводу протиправних дій ОСОБА_2, а також до місцевих виконавчих органів зі зверненням для отримання роз'яснення щодо даної ситуації. Після скарг позивача до правоохоронних та виконавчих органів, а також з допомогою родички - ОСОБА_5, на третій день їй вдалося організувати риття могили для поховання покійної на тому ж цвинтарі і тому ж місці. Позивач зазначає, що діями відповідача їй було завдано душевних страждань та моральної шкоди. У зв'язку з вказаними обставинами позивач не могла спати та була вимушена покидати своє робоче місце для звернень до поліції та місцевих органів влади з вказаного вище питання, що призвело до звільнення позивачки з роботи. Також зазначила, що вказані обставини призвели до психічних зривів позивача та депресії. Завдану позивачу моральну шкоду вона оцінює у розмірі 7000 грн. та вважає, що вказана сума відповідає завданим їй моральним стражданням. При цьому, позивач посилається на ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Враховуючи викладене, посилаючись на те, що у зв'язку з чиненням відповідачем неправомірних перешкод у похованні тітки позивача, позивачка зазнала моральних страждань, вона вирішила звернутись до суду з даним позовом.

9 жовтня 2017 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду письмове заперечення проти позовної заяви, в якому відповідач позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Позивачем не доведено, що між відповідачем та шкодою є причинний зв'язок, а також не доведено вини відповідача. Також, позивачка не надала жодних доказів, які б підтверджували, що відповідач вимагала у позивача гроші. Доказів того, що відповідачка завдала позивачці моральної шкоди, яка виразилась у погіршенні підірваного втратою близької людини душевного стану, суду також не надано.

Судом розглянуто клопотання позивача про витребування у Чечелівської районної у місті Дніпрі ради пояснення ОСОБА_2 від 15 лютого 2017 року, та протокольною ухвалою від 09 жовтня 2017 року, суд вирішив відмовити у його задоволенні, оскільки копія вказаного письмового пояснення вже наявна в матеріалах справи та відповідач не заперечує, що вказане пояснення написано нею власноручно.

Судом розглянуто клопотання позивача про витребування у Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області пояснення ОСОБА_2, та протокольною ухвалою від 09 жовтня 2017 року, суд вирішив відмовити у його задоволенні, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не надавала у Чечелівському ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області будь-яки письмових пояснень та фактично їх не існує.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник позивача у судове засідання не з'явилася була повідомлена належним чином, однак раніше у судових засіданнях підтримувала позовні вимоги та просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у письмовому запереченні (відзиві) проти позову.

Допитана в судовому засіданні 01 серпня 2018 року в якості свідка ОСОБА_6 суду пояснила, що після смерті її двоюрідної сестри ОСОБА_3 похованням останньої займалась її племінниця - позивач ОСОБА_1. Під час розмови з квартальною, остання повідомила їй, що для здійснення на кладовищі поховання необхідний письмовий дозвіл районного виконкому та повідомила куди необхідно звернутись для його отримання. При цьому, прізвище, ім'я, по батькові та особу квартальної вона не пам'ятає, оскільки вказана подія мала місце півтора роки тому. Після цього, вони звернулись до виконкому та отримали дозвіл на поховання. Згодом ОСОБА_3 була похована.

Допитана в судовому засіданні 01 серпня 2018 року в якості свідка ОСОБА_8 суду пояснила, що після смерті ОСОБА_3 вона зі своєю донькою - позивачем ОСОБА_1, а також ОСОБА_4 поїхали на кладовище у Краснопілля для організації поховання ОСОБА_3, де також були поховані всі їх померлі родичі. На кладовищі вони зустріли двох жінок, які повідомили, що вони є відповідальними особами за поховання на вказаному кладовищі. При цьому, документів на підтвердження повноважень у вказаних жінок вона не перевіряла. Вказані жінки також повідомили їм, що забороняють їм ховати родичку на вказаному кладовищі, для поховання необхідно сплатити 4000 грн. або вони викликають поліцію. Вони не погодились на такі вимоги та пішли з кладовища. Їй відомо, що наступного дня позивач ОСОБА_1 поїхала у різні інстанції для вирішення питання щодо захоронення ОСОБА_3 Згодом, ОСОБА_6 звернулась на прийом до виконкому та було отримано дозвіл на поховання. Таким чином, 17 лютого, ОСОБА_3 була похована на цьому ж кладовищі.

Допитана в судовому засіданні 13 серпня 2018 року в якості свідка ОСОБА_9 суду пояснила, що вона знайома з ОСОБА_2, яка вже тривалий час є квартальною, а саме близько трьох років. З позивачем ОСОБА_1 вона двічі бачилась на кладовищі. Вказане кладовище є закритим для захоронення, а тому вона особисто не дозволяла ОСОБА_1 хоронити там свою родичку. ОСОБА_2 також була присутня в той день на кладовищі, однак остання просто стояла та мовчала. Грошових коштів за захоронення на кладовищі вони не беруть.

Вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим 13 лютого 2017 року Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 7).

Згідно пояснень позивачки та показань допитаних під час розгляду справи свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8, встановлено, що похованням ОСОБА_3 займалась позивач ОСОБА_1, що також підтверджується дозволом прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Білого А. № 26-вих17 від 11 лютого 2017 року на видачу тіла громадянки ОСОБА_3 племінниці - ОСОБА_1, яка на підставі ст. 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу» у зв'язку з відсутністю волевиявлення померлої щодо виконавця поховання зобов'язалась здійснити поховання померлої (а.с. 8).

13 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернулась зі скаргою до Чечелівської районної ради (а.с. 9), а також з заявою до Чечелівського відділення поліції ДВП ГУНП в Дніпропетровській області (а.с. 12), в яких просила вжити заходів до квартальної - ОСОБА_2, з приводу вимагання грошових коштів в сумі 4000 грн. за поховання на Вознесенському кладовищі померлої тітки в огорожу до батьків останньої, без надання відповідного документу про сплату за підпоховання, а також з приводу не допуску копачів до копання могили.

За вих. 45.6/932 від 15 лютого 2017 року Чечелівським ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_1 було надано відповідь на її заяву від 13 лютого 2017 року, в якій зазначено, що питання, зазначені у заяві, відносяться до цивільно-правових відносин та потребують вирішення в судовому порядку (а.с. 13), а також надано висновок про результати перевірки інформації, що надійшла до чергової частини від 14 лютого 2017 року (а.с. 14).

15 лютого 2017 року Голова квартального комітету № 26 ОСОБА_2 надала до Чечелівської районної у місті Дніпрі ради письмові пояснення, в яких зазначила, що 11 лютого 2017 року невідома громадянка намагалась поховати ніби то свою родичку, однак документів не надала. Грошових коштів вона не вимагала, однак дозволу на поховання не надала, так як кладовище є закритим. ОСОБА_1 їй погрожувала (а.с. 11).

Також, за вих. № 252/з від 13 квітня 2017 року Виконавчим комітетом Чечелівської районної у місті Дніпрі ради ОСОБА_1 було надано відповідь про те, що кладовище, що розташоване в житловому масиві Краснопілля, відсутнє у переліку закритих кладовищ м. Дніпра, які перебувають на балансі КП «Ритуальна служба» та на яких дозволяється здійснювати та реєструвати померлих родичів, затверджених рішенням Дніпропетровської міської ради від 25.06.2015 року № 398, на яке посилалась ОСОБА_1 14.02.2017 року було прийнято письмове пояснення від ОСОБА_2, в якому було зазначено, що протиправних дій голова квартального комітету № 26 не вчиняла (а.с. 10).

Посилаючись на те, що діями відповідача ОСОБА_2, які виразились у чиненні перешкод у похованні, позивачу ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, психічних зривах та депресії, позивач вирішила звернутись до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди у розмірі 7000 грн.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, а також чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Так, стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Отже, в даному випадку необхідною умовою для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди є встановлений факт неправомірних дій цього відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Однак, позивачем під час розгляду справи не доведено причинно-наслідкового зв'язку між діями заподіювача - відповідача ОСОБА_2, та шкодою, на яку посилається позивач. Неправомірність дій ОСОБА_2 є також недоведеною, факт протиправності або незаконності дій ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не встановлений.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивач ОСОБА_1 позовних вимог про визнання незаконними (неправомірними) дій відповідача ОСОБА_2 не заявляла, а також жодних рішень, якими б було встановлено незаконність або протиправність таких дій відповідача, до суду не надала.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи викладене, оскільки стороною позивача не доведено перед судом протиправності чи незаконності поведінки відповідача як заподіювача шкоди та причинного зв'язку такої поведінки із заподіяною шкодою, то суд приходить до переконливого висновку про відсутність на теперішній час правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, то судові витрати позивача по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 23, 1167 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 13, 76-82, 128, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_2) про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т. О. Дубіжанська