Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 761/30584/16-ц

провадження № 61-19213св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Національний музей історії України, ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2017 року у складі судді Осаулова А. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2017 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Шахової О. В., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати незаконним її звільнення на підставі наказу від 29 липня 2016 року № 136/1-К, виданого Національним музеєм історії України; поновити на посаді старшого наукового співробітника науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки Національного музею історії України з 29 липня 2016 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 липня 2016 року до дня ухвалення рішення; покласти на генерального директора Національного музею історії України ОСОБА_4 обов'язок відшкодувати шкоду, заподіяну у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 16 березня 1992 року вона працювала у Національному музеї історії України на умовах безстрокового договору.

01 квітня 2004 року її переведено старшим науковим співробітником до науково-дослідного сектору технічних засобів Центрального музею.

01 січня 2005 року згідно з наказом № 23-а науково-дослідний сектор технічних засобів Центрального музею було перетворено у науково-технічний відділ впровадження аудіовізуальної техніки.

У зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці у відповідача у новому штатному розписі були виведені деякі категорії посад, у тому числі посаду старшого наукового співробітника науково-технічний відділ впровадження аудіовізуальної техніки Національного музею історії України, яку вона займала.

19 квітня 2016 року її (позивача) попереджено про розірвання трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з 25 липня 2016 року

Наказом від 29 липня 2016 року вона звільнена з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що профспілковий комітет, членом якого вона була, не надавав згоди на її звільнення, а також на порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при її звільненні, просила позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем дотримано процедуру та вимоги закону при звільненні ОСОБА_3 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2017 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі, що надійшла у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Зокрема, суди не врахували те, що їй пропонувалися вакантні посади набагато нижчої кваліфікації або не за її профілем роботи, без зазначення розміру заробітної плати.

Водночас відповідачем приймались на роботу нові працівники на керівні та інші посади, без дотримання кваліфікаційних вимог, проте ці посади їй не пропонувались.

Крім того, суди зробили помилковий висновок про те, що відмова у наданні згоди на її звільнення профспілковим комітетом первинної профспілкової організації є необґрунтованою.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 761/30584/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15.

Суди встановили, що з 16 березня 1992 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу до відділу голографії і нових технічних засобів Національного музею історії України, 01 квітня 2004 року переведена старшим науковим співробітником до науково-дослідного сектору технічних засобів Центрального музею.

01 січня 2005 року науково-дослідний сектор технічних засобів Центрального музею перетворено у науково-технічний відділ впровадження аудіовізуальної техніки.

Наказом Міністерства культури України від 27 жовтня 2015 року № 844 затверджено та введено в дію з 26 жовтня 2015 року структуру Національного музею історії України, а наказом від 29 грудня 2015 року № 1124 - затверджено штатний розпис з 26 жовтня 2015 року, в якому виведені деякі категорії посад, у тому числі посаду старшого наукового співробітника науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею, що займала ОСОБА_3

ОСОБА_3, з урахуванням її кваліфікації, було запропоновано посади інженера І категорії відділу інформаційно-технічного супроводу Національного музею історії України та провідного інженера.

26 лютого 2016 року на ім'я генерального директора Національного музею історії України ОСОБА_4 позивачем була подана заява про переведення на вакантну посаду завідувача відділу інформаційно-технічного супроводу.

21 березня 2016 року позивач подала заяву про переведення на вакантну посаду завідувача сектору технічного оснащення музейних експозицій та цифрових музейних ресурсів.

Листом від 05 квітня 2016 року ОСОБА_3 надана відповідь про те, що посада завідувача сектору технічного оснащення музейних експозицій та цифрових музейних ресурсів відділу науково-методичної роботи не є вакантна.

19 квітня 2016 року ОСОБА_3, з урахуванням кваліфікації, освіти та досвіду, повторно запропоновано посаду інженера І категорії відділу інформаційно-технічного супроводу Національного музею історії України, а також надано перелік усіх вакантних посад (більше 100 посад) і попереджено, що у разі незгоди на переведення на запропоновану посаду або одну із вакантних посад (відсутність заяви), після закінчення двомісячного терміну, а саме: з 24 червня 2016 року, трудовий договір буде розірвано відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

25 травня 2016 року були внесені зміни до попередження від 19 квітня 2016 року, відповідно до яких продовжено строк для вирішення питання про переведення на іншу вакантну посаду до 25 липня 2016 року. Зі змінами ОСОБА_3 ознайомлена під підпис 31 травня 2016 року.

20 липня 2016 року на засіданні зборів профкому первинної профспілкової організації Національного музею історії України постановлено рішення про відмову генеральному директору Національного музею історії України ОСОБА_4 у наданні згоди на звільнення члена профспілкового комітету ОСОБА_3 із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, оскільки роботодавцем не виконано вимоги статей 22, 32, 40, 42. 49-2, 252 КЗпП України.

29 липня 2016 року позивачем подана заява про бажання зайняти вакантну посаду завідувача філіалу Національного музею історії України - Музею історичних коштовностей України.

Листом генерального директора Національного музею історії України від 29 липня 2016 року ОСОБА_3 повідомлено про те, що вона не відповідає кваліфікаційним вимогам зазначеної посади.

Наказом від 29 липня 2016 року ОСОБА_3 звільнено з посади старшого наукового співробітника науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Від ознайомлення з цим наказом ОСОБА_3 відмовилася, про що складено відповідний акт.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України здійснено відповідачем із дотриманням вимог трудового законодавства і без порушення трудових прав ОСОБА_3

Відповідач, як роботодавець, виконав свої обов'язки, покладені статтею 49-2 КЗпП України, запропонував усі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам (професії чи спеціальності позивача, іншу роботу), які існують у Національному музеї історії України. Своєї згоди на переведення на запропоновані посади позивач не надала, а ті, які вона виявила бажання займати, не відповідали її кваліфікаційним вимогам.

Аргументи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи скарги ОСОБА_3 про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України з огляду на те, що їй не були запропоновані всі наявні в музеї посади, зокрема, керівні, колегія суддів також відхиляє, оскільки вказані обставини перевірялися судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду справи.

Посилання у скарзі на те, що суди помилково вважали висновок профспілкового комітету первинної профспілкової організації про звільнення необґрунтованим, колегія суддів також відхиляє з огляду на таке.

Згідно з частиною сьомою статті 43 КЗпП України та частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-163цс14.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням висновку про право роботодавця звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15.

Відповідно до частини першої статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінка обґрунтованості рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 здійснена судами з урахуванням вищенаведених норм матеріального права і правових висновків Верховного Суду України та надано правову оцінку вказаному рішенню у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2017 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило