ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

21 березня 2019 року

м. Харків

справа № 619/3219/18

провадження № 22-ц/818/812/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Кучер Ю.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 2 листопада 2018 року (головуючий суддя першої інстанції Болибок Є.А.), -

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила суд вселити її до належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1.

Позов обґрунтовувала тим, що з 2010 року вона є законним власником вказаної квартири проте порушуючи її права як власника квартирою продовжують користуватися та проживати в ній колишні власники ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5.

Мотивуючи позовну заяву зазначала, що неодноразово приходила за адресою належної їй на праві власності квартири, намагалася порозумітися з відповідачами, аби вони дали їй доступ до квартири і не чинили їй перешкод у реалізації нею свого права на проживання в своїй квартирі, але відповідачі жодного разу навіть не відкрили вхідних дверей, не пішли на контакт із позивачем та не припинили чинити їй перешкод у користуванні нею своїм власним житлом.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 2 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення є незаконним, необґрунтованим таким що не відповідає фактичним обставинам справи та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд ухвалюючи рішення встановив, але в порушення вимог чинного законодавства не надав жодної належної правової оцінки тим фактам, що відповідачі зареєстровані і фактично проживають у належній позивачу квартирі і всіляко перешкоджають їй у вселенні до квартири належній їй на законних підставах.

Вказує, що відмовляючи у задоволенні позову суд безпідставно вважав що позивачем не доведено факт порушення її прав як власника квартири.

Зазначає, що висновки суду вказані в оскаржуваному рішення не відповідають фактичним обставинам, в матеріалах справи містяться докази, на які суд не звернув уваги, що відповідачі отримують всю направлену кореспонденцію за адресою в квартирі якій проживають, що належить на праві власності позивачу.

Учасники справи в судове засідання не з'явились. Повідомлялись про дату, час і місце розгляду справи належним чином.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів що відповідачі чинять перешкоди їй у користуванні квартирою, яка їй належить на праві власності.

З таким висновком суду, колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовим розглядом встановлено, що згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25365904 від 19.02.2010 року, ОСОБА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя №1376 від 27.06.2007, виданого нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В., на праві приватної власності є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно листа Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області №02-22/1149 від 20 серпня 2018 року, відповідачі у встановленому порядку зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, членів своєї сім'ї, інших осіб і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 155 ЖК України закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності жилий будинок, квартиру, згідно яких жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Як встановлено судом та підтверджується листом сільради, а також повідомленнями про вручення поштових відправлень відповідачі зареєстровані, та проживають у квартирі яка на праві власності належить позивачу чим створюють їй перешкоди у користуванні своїм житлом, обмежуючи їх право на здійснення права власності на належну їй квартиру та розпорядження нею на свій розсуд.

Таким чином, з огляду на норми законодавства та на встановлені обставини справи, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Доводи апеляційної скарги відповідачами не спростовані, доказів того, що пропонували добровільно вселити позивача до належної їй квартири на праві власності відповідачі не надали.

З урахуванням обставин справи, вимог чинного законодавства, колегія суддів дійшла, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки при розгляді справи встановлено, що позивач є власником спірної квартири, але вона позбавлена можливості користуватися нею, то суд доходить висновку, що право позивача на вселення її до належної їй на праві власності квартири порушено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Судова колегія оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів та доводів апеляційної скарги , вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір за звернення з позовною заявою 704,80 грн. та з апеляційною скаргою 1057,20 грн., всього 1762 грн. по 587 (п'ятсот вісімдесят сім) грн.. 33 коп. з кожного.

Керуючись ч.1 ст. 141, ЦПК України, ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 2 листопада 2018 року- скасувати і ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення - задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 до належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 1762 грн по 587 (п'ятсот вісімдесят сім) грн 33 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 22 березня 2019 року