КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 757/8786/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Батрин О.В.
провадження № 22-ц/824/1565/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Задорожній О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ спільно набутого майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У березні 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ спільно набутого майна подружжя.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 16 грудня 2011 року між сторонами зареєстровано шлюб, який рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2014 року розірвано. Позивачка вказувала, що до реєстрації шлюбу, починаючи від грудня 2008 року сторони проживали однією сім'єю, що стверджується спільними поїздками на відпочинок до Республіки Азербайджан та Чехії.

Крім того, вони спільно керували справами кафе, яке було їх сімейним бізнесом та одним з джерел прибутку. Кошти для облаштування кафе та розвитку вкладали спільно. У відповідача був безперешкодний доступ, як у довіреної особи, до її особистого банківського рахунку. Вона (позивачка) займалася справами кафе, а саме, здійснювала платежі, наймала персонал та виплачувала заробітну плату.

Позивач зазначала, що за час спільного проживання однією сім'єю ними було придбано автомобіль Porsche Cayenne, номер кузова НОМЕР_1, номер двигуна НОМЕР_2, на придбання якого вона дала кошти у розмірі 30 000 грн. Крім того, відповідач серед знайомих та працівників кафе представляв її як свою дружину.

З урахуванням наведеного просила суд встановити факт їх проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу від грудня 2008 року до 16 грудня 2011 року, визнати автомобіль марки Porsche Cayenne, номер кузова НОМЕР_1, номер двигуна НОМЕР_2, об'єктом спільної сумісної власності, і виділити їй (ОСОБА_2) та визнати за нею право власності на грошові кошти, сума яких становить 50% вартості автомобіля марки Porsche Cayenne, а також встановити та визнати майно, набуте ними за час проживання однією сім'єю та за час перебування у шлюбі, їх спільною сумісною власністю.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, яким її позов до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ спільно набутого майна подружжя задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які підтверджують факт проживання сторін однією сім'єю (спільного проживання, пов'язаності спільним побутом, наявністю взаємних прав та обов'язків) у період від грудня 2008 року до 16 грудня 2011 року, а тому відсутні підстави для поділу спільно набутого майна подружжя.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 16 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, який рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2014 року розірвано (а.с.7, 8).

ОСОБА_2 в позовній заяві зазначала, що в період від грудня 2008 року до 16 грудня 2011 року вона проживала однією сім'є з відповідачем ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання однією сім'єю (від 19 жовтня 2010 року - до укладення шлюбу), було придбано автомобіль Porsche Cayenne, номер кузова НОМЕР_1, номер двигуна НОМЕР_2.

Крім того, позивачкою, як доказ, було подано нотаріально посвідчені покази свідків ОСОБА_5 (а.с.9) та ОСОБА_6 (а.с.10), що підтверджують те, що ще до фактичного укладання шлюбу пара проживали разом та вела спільний бізнес, позиціонуючи себе як чоловік та дружина.

Позивачка також стверджувала, що вони мали спільний бюджет та разом виїжджали за кордон на відпочинок.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

За ч.ч.1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Суд першої інстанції вірно дав оцінку показам свідків та не взяв їх до уваги, оскільки останні безпосередньо при розгляді справи не допитувалися і їхні свідчення не є достатнім підтвердженням факту спільного проживанням та ведення господарства, а представлення осіб як чоловіка та дружини не свідчить про те, що вони проживали однією сім'ю.

Так як наданих позивачкою ОСОБА_2 довідок та виписок з рахунків щодо ведення спільного бюджету суд вважав недостатніми доказами, а доказів спільного перетину кордону не було надано, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період від грудня 2008 року до 16 грудня 2011 року.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 під час застосування ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають в будь-якому іншому шлюбі й між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Так як суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, то немає і підстав для визнання автомобіля Porsche Cayenne, номер кузова НОМЕР_1, номер двигуна НОМЕР_2, об'єктом спільної сумісної власності; виділення ОСОБА_2 та визнання за нею права власності на грошові кошти, сума яких становить 50% вартості автомобіля марки Porsche Cayenne, а також встановлення та визнання майна, набутого сторонами за час проживання однією сім'єю та за час перебування у шлюбі їх спільною сумісною власністю.

Позивачкою не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, так як факти придбання спірного майна у жовтні 2010 року без визначення ступеня участі працею і коштами в придбанні спірного автомобіля не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна, а позивачка не надала належних доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу між нею та відповідачем.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 січня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: