Справа № 703/4560/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого-судді Пасацької Л.А.

секретаря судового засідання Покотиленко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань приміщення суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Залевківська сільська рада, - про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , 05.12.2018 р. звернувся до суду із вказаним позовом.

Обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_4 та після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 2,60 га, яка розташована в адміністративних межах Залевківської сільської ради та будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

На даний час свідоцтва про право на спадщину ніхто не отримував, правовстановлючі документи на спадкове майно він не має, однак було складено заповіт від імені матері на ім`я його племінника, ОСОБА_5 .

Позивач зазначає, що своєчасно подав заяву на прийняття спадщини до державного нотаріуса.

Вважає, що заповіт, виданий на ім`я племінника є недійсним, оскільки вказаний заповіт посвідчений не уповноваженою на це особою - секретарем Залевківської сільської ради Куделя В.М., яка працювала секретарем сільської ради с. Залевки з 08.04.1998 р. по 06.04.2006 р., проте виписки або рішення про покладення на неї обов`язків про виконання нотаріальних дій за 1998-2006 роки в Залевківській сільській раді відсутні.

Просить визнати заповіт від 22.02.2002 р. від імені ОСОБА_4 посвідчений секретарем Залевківської сільської ради Куделею Валентиною Миколаївною недійсним та визнати за ним право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , а саме на земельну ділянку площею 2,60 га, яка розташована в адміністративних межах Залевківської та будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

Відповідач позов не визнав, 25.01.2019 р. подав відзив, в яком зазначив, що ОСОБА_4 заповіла все своє майно, відповідно до заповіту саме йому та відповідно спадщину після її смерті прийняв відповідач, його мати - ОСОБА_3 шляхом подачі заяв про прийняття спадщини до Смілянської державної нотаріальної контори. Також позовна заява була подана до суду тільки після того, як він вирішив почати процедуру оформлення права власності на вказане спадкове майно. Про існування заповіту позивач знав протягом 17 років, але де теперішнього часу вирішення питання щодо права власності спадкового майна або його розподілу чи навіть визнання заповіту недійсним вчинено не було. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач 14.03.2019 р. подав відповідь на відзив, в якому додатково зазначає, що про наявність заповіту дізнався лише коли відповідач звернувся до суду із позовною заявою про визнання за ним права власності на спадкове майно, а при подач відповідачем заяви до нотаріуса про наявність заповіту йому ніхто не повідомляв та він його взагалі не бачив.

Третя особа, Залевківська сільська рада, із позовом ознайомлена, пояснень щодо суті спору суду не надала, про розгляд справи повідомлені належним чином, поважності причини неявки суду не повідомили, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

У судовому засіданні позивач надав пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача, адвокат Геріх М.А., просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки відсутні законні підстави для задоволення позову та заявлено про застосування строку позовної давності.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні надала пояснення відповідно до яких, заповіт ОСОБА_4 складений добровільно, та вона дійсно заповідала все своє майно відповідачу ОСОБА_2 . Також позивачу було відомо про існування даного заповіту близько 17 років, проте ніяких дій з його сторони не проводилось до часу звернення відповідача до суду з метою визнання за ним права власності на оспорювань майно.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін та третьої особи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм норми права.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 . померла ОСОБА_4 (а.с.5), сином якої, згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 являється ОСОБА_1 (а.с.6).

Згідно з копією архівної виписки №58/01-25 від 07.09.2018 р. про рішення Залевківської сільської ради №1-23 від 08.04.1998 року ОСОБА_6 обрано секретарем сільської ради (а.с.7), та архівною випискою рішення Залевківської сільської ради від 12.04.2002 року №1-3 ОСОБА_6 затверджено секретарем сільської ради(а.с.8), проте як вбачається з копії витягу від 07.09.2018 року рішення щодо покладення обов`язків вчинення нотаріальних дій на ОСОБА_6 відсутнє (а.с. 9).

Згідно з копією державного акту на право власності на земельну ділянку від 26.01.2004 року ОСОБА_4 є власником земельної діл.янки площею 2,60 га. в адміністративних межах Залевківської сільської ради (а.с.10)

Відповідно до копії заповіту від 22 лютого 2002 року та посвідченого секретарем сільської ради с. Залевки гр. ОСОБА_6 ОСОБА_4 заповідала все майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і те, що буде їй належати на день смерті заповіла гр. ОСОБА_2 (а.с.14).

Згідно з висновком зі звіту №162-10-18 від 08.10.2018 року вартість земельної ділянки площею 2,60 га.. що знаходиться в в адмінмежах с. Залевки станом на 08.10.2018 року складає 68900 грн. (а.с.15).

Як вбачається із копії заяви про прийняття майна, що залишилося після смерті ОСОБА_4 від 12.03.2003 року гр. ОСОБА_3 здійснила звернення до Смілянської державної нотаріальної контори із зазначенням відомостей стосовно того, що крім неї інші спадкоємці відсутні (а.с.58).

Також відповідно копії заяви про прийняття майна, що залишилося після смерті ОСОБА_4 від 12.03.2003 року гр. ОСОБА_2 здійснив звернення до Смілянської державної нотаріальної контори із зазначенням відомостей стосовно того, що крім нього інші спадкоємці відсутні (а.с.62).

Із копії заяви про прийняття майна, що залишилося після смерті ОСОБА_4 від 15.04.2003 року гр. ОСОБА_1 здійснив звернення до Смілянської державної нотаріальної контори із зазначенням відомостей стосовно того, що крім нього інші спадкоємці відсутні (а.с.97).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За вимогамист.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Згідно п.4,5 Прикінцевих та перехідних положень чинного з 01.01.2004 р. Цивільного кодексу України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Позивач, звертаючись до суду із вимогою про визнання заповіту недійсним, посилався на вимоги ст. 215, 1257 ЦК України, які не підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Зазначене передбачено також і в п.1постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року.

Згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Враховуючи, що оспорюваний заповіт складено ОСОБА_4 22 лютого 2002 року, після чого спадкодавець померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а спадкоємці - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звернулись із заявами про прийняття спадщини після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 та 12.03.2003 р. відповідно, тобто вчинили дії, що свідчать про її прийняття, а тому до правовідносин, що пов`язані із спадкуванням та визнанням заповіту недійсним, слід застосувати норми Цивільного кодексу Української РСР, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, згідно з ст. 534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Відповідно до ст.541 ЦК УРСР, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

За приписами ст. 544 ЦК УРСР, заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії.

Згідно з положеннями ст. 41 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

За своєю правовою природою заповіт є одностороннім правочином, а тому щодо такого застосовуються положення законодавства, які передбачають випадки та умови за яких правочин може бути визнано недійсним.

Підстави недійсності угоди врегульовувались Главою 3 ЦК УРСР. Зокрема, угода може бути визнана недійсною, в тому числі, з підстав, якщо така укладена особою, що не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, вчинила угоду під впливом помилки, обману, застосування насильства, та інше.

Так, згідно ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до положень ст. 37 ЗУ «Про натаріат» (в редакції чинній станом на 22.02.2002 р.) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: 1) посвідчують заповіти…

Згідно ст.38 ЗУ «Про місцеве самоврядування» (в редакції чинній станом на 22.02.2002 р.) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: б) делеговані повноваження:… 5) вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад)…

При цьому ст. 25 цього Закону регламентує, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Так, «Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. N22/5 (в редакції чинній станом на 22.02.2002 р.) У відповідності зі статтею 37 Закону "Про нотаріат" у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів (далі - посадові особи виконавчих комітетів) вчиняють такі нотаріальні дії: 1) посвідчують заповіти…

Частиною 2 цієї Інтрукції передбачено, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Оцінюючи доводи позивача щодо відсутності повноважень у секретаря сільської ради станом на 22.02.2002 р. на вчинення нею нотаріальної дії посвідчення оспорюваного заповіту, суд враховує, що згідно відповіді Архівного сектору Смілянської районної державної адміністрації Черкаської області №60/01-25 від 07.09.2018 р. рішення виконавчого комітету Залевківської сільської ради щодо покладення обов`язків вчинення нотаріальних дій на секретаря ради з одночасним здійсненням нею повноважень секретаря виконавчого комітету сільської ради - Куделю В.М. відсутнє.

За таких обставин суд вважає спроможними доводи позивача щодо відсутності нотаріального посвідчення заповіту внаслідок відсутності повноважень у посадової особи Залевківської сільської ради ОСОБА_6 , що є підставою для визнання його недійним.

Згідно п.6, 7 Прикінцевих та перехідних положень чинного з 01.01.2004 р. Цивільного кодексу України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання ним чинності 01.01.2004 р.. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред`явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

За загальним правилом, яке кореспондується з нормами ЦК УРСР та ЦК України, позовна давність виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Як вбачається з пояснень сторін та матеріалів справи, позивач міг та повинен був дізнатись про існування заповіту після відкриття спадщини 07.11.2002 р. та його звернення із відповідною заявою до нотаріальної контори про її прийняття 15.04.2003 р., і в подальшому після шестимісячного строку для отримання свідоцтва про право на спадщину та отримання негативного результату, проте будь-яких дій щодо звернення до суду свідомо не вчинив, клопотання про поновлення пропущеного строку з поважних причин не заявляв, доказів поважності не вчинення цих дій в період з 2003 р. до 2012 р., як і підстав для переривання чи зупинення встановленого законом строку судом не встановлено.

Посилання позивача про обізнаність із оспорюваним заповітом після звернення відповідача у 2018 р. до суду про визнання за ним права власності на спадкове майно спростовуються копією його заяви звернення від 15.06.2012 до Державного нотаріуса м. Сміла, яке міститься в копії спадкової справи №238/2003 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , яким ОСОБА_1 підтверджує його обізнаність про існування заповіту та відмову щодо видачі йому свідоцтва на його частку у спадщині.

Також позивач зазначив, що є юридично необізнаним, оскільки дізнався про наявність підстав для визнання нікчемним заповіту після придбання ним Цивільного кодексу України, всі його звернення до юристів після 2012 року були безрезультатними, ніхто з адвокатів не вбачав порушення його прав, як спадкоємця, та доцільності здійснення захисту у суді.

Суд вважає це твердження недостатньо вмотивованим з огляду на положення статті 21, 59 Конституції України, яка передбачає, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Таким чином суд дійшов до переконання, що початком перебігу строку позовної давності для вимог про визнання заповіту недійсним слід визначити 15.04.2003 р., коли позивач вчинив всі залежні від нього дії для прийняття спадщини, натомість після закінчення шестимісячного строку після смерті спадкодавця, ОСОБА_4 , та отримання відмови у видачі частки на спадщину з підстав існування заповіту, будь-яких дій свідомо не вчинив, доказів поважності пропуску строку звернення до суду не надав, а тому застосуванню до цих правовідносин підлягають норми ЦК УРСР, чинній на час їх виникнення.

Згідно вимог статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов`язуючи його із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначає ЄСПЛ, строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу (Stubbings and Others v. The United Kingdom 22083/93).

Згідно положень ст. 75, 89 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом … незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є

підставою для відмови в позові. Якщо суд … визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Таким чином, враховуючи, що заповіт, який оспорюється, було складено 22 лютого 2002 р., та після смерті заповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 . позивачем 15.04.2003 р. було здійснено звернення до Смілянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, можна зробити висновок, що позивачеві було достовірно відомо, про порушення його прав, а також відсутності доказів поважності причин пропущення майже на 16 років строку позовної давності, суд приходить до висновку, що на час звернення позивача ОСОБА_1 з даним позовом сплив строк позовної давності, який застосовується судом незалежно від заяви сторін, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Оскільки визнання права власності на спадкове майно є похідними вимогами від визнання заповіту недійсним, тому підстав для їх задоволення суд не вбачає.

Враховуючи, що вимога позивача ОСОБА_1 про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 2,60 га, яка розташована в адміністративних межах Залевківської сільської ради та будинковолодіння по АДРЕСА_1 , є похідною від вимоги про визнання недійсним заповіту від 22 лютого 2002 року, складеного ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка задоволенню не підлягає, відтак у її задоволенні також слід відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у зв`язку з відмовою у позові покладаються на сторони через відсутність попереднього розрахунку.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 21, 59 Конституції України, ст.ст. 41, 47, 71, 75, 89, 534, 541, 544 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст. 37 ЗУ «Про натаріат» (в редакції чинній станом на 22.02.2002 р.), ст.ст. 25, 38 ЗУ «Про місцеве самоврядування» (в редакції чинній станом на 22.02.2002 р.), «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. N22/5 (в редакції чинній станом на 22.02.2002 р.), ст.ст.12,83,89,141,263-265,267,268, 319 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Залевківська сільська рада, - про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Апеляційного суду Черкаської області через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області, а матеріали справ надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення складено 21.06.2019 року.

Сторони:

Позивач ОСОБА_1 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий.

Третя особа - ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий.

Третя особа - Залевківська мсільська рада, місцезнаходження : с. Залевки Смілянського району Черкаської області, пров. Зоряний, 4, ЄДРПОУ невідомий.

Головуючий: Л. А. Пасацька