П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 761/46513/17

Номер провадження № 22-ц/824/484/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Іваницької О. В.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А., у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни, третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору поруки припиненим,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року адвокат ОСОБА_2 від імені та в інтересах ОСОБА_3 звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни, третя особа - ОСОБА_5, про визнання Договору поруки до кредитного договору №906729, укладеного 26 вересня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3, припиненим, стягнення з відповідача судових витрат по сплаті судового збору в сумі 640 грн.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 26 вересня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 укладено строковий кредитний договір №906729, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 34 000 доларів США для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №4498 від 26 вересня 2008 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, згідно якого позичальник набула у власність нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. Відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки в розмірі 10, 99 % річних. Кредит надано строком до 12 квітня 2019 року. Пунктами 3.3.1. та 3.3.3. кредитного договору було визначено, що позичальник повертає кредит та сплачує нараховані відсотки шляхом сплати щомісячно до 10 числа поточного місяця мінімально необхідний платіж у розмірі 528, 34 доларів США.

В якості забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, 26 вересня 2006 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено Договір поруки №906729, згідно умов якого ОСОБА_3 поручилась перед Банком за виконання ОСОБА_5 умов кредитного договору.

У зв'язку з несвоєчасним виконанням ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором у частині повернення тіла кредиту та сплати процентів, Банк надіслав претензії до позичальника ОСОБА_5 від 27 квітня 2010 року за №1693/03 та поручителя ОСОБА_3 від 27 квітня 2010 року за №1693/03, в яких міститься вимога щодо дострокового погашення загальної заборгованості за кредитним договором на протязі 3-х робочих днів з дня надсилання претензії, тобто 30 квітня 2010 року. Оскільки у встановлений Банком строк - 30 квітня 2010 року, позичальником та поручителем не було виконане зобов'язання, 25 травня 2012 року Банком було подано позовну заяву про стягнення основного боргу за кредитним договором, відсотків та пені за користування кредитом.

Так, Договором поруки №906729 від 26 вересня 2008 року строк дії поруки не встановлений, а отже початком перебігу встановленого законом шестимісячного строку звернення з вимогою до поручителя ОСОБА_3 є дата закінчення строку, визначеного претензією від 27 квітня 2010 року за №1693/03 про сплату всієї суми заборгованості по кредитному договору, тобто до 30 квітня 2010 року. Таким чином, Банк змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором, встановивши новий строк у своїй вимозі про повне погашення кредитної заборгованості 30 квітня 2010 року.

Разом з тим, Банк не пред'явив вимогу до поручителя ОСОБА_3 у строк до 30 жовтня 2010 року, тобто протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання - 30 квітня 2010 року, а з позовною заявою (вимогою) про стягнення заборгованості по кредитному договору звернувся лише в травні 2012 року, у зв'язку з чим порука ОСОБА_3 за зобов'язаннями ОСОБА_5 за кредитним договором від 26 вересня 2008 року №906729 є припиненою, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові №6-691цс16 від 07 вересня 2016 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня 2018 року (а.с.59-64) позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни, третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору поруки припиненим, залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вищевказаним судовим рішенням, 16 жовтня 2018 року адвокат ОСОБА_2 від імені та в інтересах ОСОБА_3 направила апеляційну скаргу, в якій просила рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, крім того, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу мотивувала, зокрема, тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що з аналізу змісту оспорюваного договору поруки та вимог законодавства вбачається можливість припинення поруки лише протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання, а у даній справі строк дії основного зобов'язання настане лише в квітні 2019 року.

Так, у вимозі від 27 квітня 2010 року зазначено, що Банк вимагає у строк три дні з дня надсилання претензії погасити борг за всією сумою кредиту, відсотками та пенею, що станом на 26 квітня 2010 року становить 34 492, 89 доларів США. В розрахунку заборгованості саме станом на квітень 2010 року, загальна сума боргу складає 34 492, 89 доларів США, складові якої прописані у вимозі-претензії. Банк надіслав сторонам вимогу-претензію після допущення позичальником прострочення по сплаті щомісячного мінімального платежу на протязі 5 місяців поспіль, а до суду Банк звернувся тільки в травні 2012 року.

Таким чином, суд першої інстанції повинен був встановити, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт зміни Банком строку виконання основного зобов'язання з квітня 2010 року, надіславши вимогу про дострокове повернення кредиту.

Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не визначився з датою спливу шестимісячного строку, встановленого ч.4 ст.559 ЦК України для звернення кредитора з вимогою про виконання основного зобов'язання, не дослідив належним чином розрахунок заборгованості, у зв'язку з чим неправильно встановив фактичні обставини справи, а також не надав правильної оцінки усім доказам, наявним у матеріалах даної справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2018 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду в судове засідання з повідомленням учасників справи.

03 грудня 2018 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», з відповідними підтвердженнями направлення його копії учасникам справи, з якого вбачається, що ознайомившись з апеляційною скаргою відповідач вважає доводи, викладені у ній є безпідставними, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, дійшов правильного висновку, що після направлення досудової вимоги та до моменту пред'явлення позову про стягнення заборгованості, позичальником сплачувались платежі на сплату заборгованості за кредитним договором.

Що стосується рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 01 жовтня 2012 року, то зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили та перебуває на примусовому виконанні в органах ДВС, задоволено вимоги кредитора ПАТ «КБ «Надра» в тому числі і до поручителя ОСОБА_3

Судом першої інстанції вірно зазначено, що порука не може бути припинена після ухвалення рішення суду у справі про стягнення, в тому числі з поручителя, кредитної заборгованості, під час вирішення якої суд обов'язково перевіряє строк дії поруки. Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-1199цс16 від 06 липня 2016 року. Так, Сторожинецьким районним судом Чернівецької області в рішенні від 01 жовтня 2012 року про стягнення заборгованості в солідарному порядку, аналізувався зміст договорів поруки, направлених листів-претензій, встановлено дійсність поруки (тобто не встановлено підстав для припинення поруки) та стягнуто солідарно з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором. Зазначене судове рішення набрало законної сили та не оскаржувалось поручителем ОСОБА_3

Таким чином, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня 2018 року є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм процесуального права та вірним застосуванням норм матеріального права, оскільки підстави для визнання поруки ОСОБА_3 припиненою - відсутні.

У судове засідання учасники справи не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями, у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності нез'явившихся осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів даної справи, 26 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №906729, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 34 000,00 доларів США зі сплатою 10,99% річних для придбання нерухомості строком користування до 12 квітня 2019 року (п.1.1, 1.2, 1.3.1, 1.4 Договору) (а.с.4-5).

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено договір поруки до кредитного договору №906729 від 26 вересня 2008 року, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що виникають з кредитного договору (а.с.6).

У зв'язку із неналежним виконання зобов'язань за кредитним договором, 27 квітня 2010 року Банк надіслав претензії позичальнику та поручителю, в яких вимагав протягом 3-х робочих днів з дня надіслання претензії погасити перед Банком заборгованість за кредитом станом на 26 квітня 2010 року в сумі 34 492,89 доларів США за Договором №ZZZ906729 від 26 вересня 2008 року (а.с. 7-8).

Також, як вбачається з матеріалів справи, 25 травня 2012 року ПАТ КБ «Надра» звертався з позовом до Сторожинецького районного суду Чернівецької області про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за вищевказаним кредитним договором (а.с.9-10).

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 01 жовтня 2012 року (справа №2-624/12), зокрема, позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 278 308 грн. 88 коп. (а.с. 17-18).

Як вбачається зі змісту вищевказаного судового рішення, ОСОБА_8 та його представник були присутні під час розгляду справи та позов визнали частково. Також в рішенні суду зазначено щодо листів-претензій Банку від 27 квітня 2010 року, тобто суд надавав оцінку таким вимогам.

Спірний договір підписано сторонами, що свідчить про те, що вони погодились із його умовами, що також підтверджено п.5.1 його умов.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин припинення поруки у відповідності до вимог ч.4 ст.559 ЦК України, а тому підстав для задоволення позову немає. Крім того, судом враховано, що рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області ві 01 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили, задоволено вимоги кредитора до поручителя, а тому підстави для застосування положень ч.4 ст.559 УК України відсутні, оскільки порука не може бути припинена після ухвалення рішення суду у справі про стягнення, у тому числі, з поручителя кредитної заборгованості, під час вирішення якої суд обов'язково перевіряє строк дії поруки.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Суд у кожному конкретному випадку повинен з'ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний позивачем спосіб.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому, сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (п. 24 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

У даному випадку, як на підставу для задоволення своїх вимог позивач посилається саме на ч.4 ст.559 ЦК України, зважаючи на не подачу позову до суду про стягнення з нього боргу у шестимісячний строк, тобто до 30 жовтня 2010 року вказаного позову.

Між тим, з аналізу змісту договору поруки та вимог законодавства вбачається можливість припинення поруки лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, однак у даній справі строк дій основного зобов'язання настане в квітні 2019 року (п.1 кредитного договору від 26 вересня 2008 року).

В той же час, у 2010 році Банком були направлені листи-претензії із проханням про сплату заборгованості, а не про визнання строку повернення усього кредиту таким, що настав, змінивши строк виконання основного зобов'язання у відповідності до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України.

При цьому, з розрахунків відповідача вбачається, що з часу пред'явлення вимог з 2010 року по 2012 рік позичальник дійсно сплачував кошти заборгованості по кредиту (а.с.31).

Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ході перегляду оскаржуваного рішення колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено обставин припинення поруки у відповідності до вимог ч.4 ст.559 ЦК України, а тому підстав для задоволення позову немає.

Також, суд першої інстанції вірно врахував, що рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 01 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили, задоволено вимоги кредитора до поручителя, а тому підстави для застосування положень частини 4 ст. 559 ЦК України - відсутні, оскільки порука не може бути припинена після ухвалення рішення суду у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості, під час вирішення якої суд обов'язково перевіряє строк дії поруки. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на їх правильність, у зв'язку з чим такі доводи відхиляються колегією суддів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня 2018 року - залишити без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня 2018 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 25 січня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: В.В. Саліхов

В.В.Соколова