Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 642/731/16-ц

провадження № 61-29997св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року у складі судді Грінчук О. П. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області

від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про стягнення суми.

Позовна заява мотивована тим, що приміщення по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_6 25 липня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладений договір оренди зазначеного нежитлового приміщення.

29 серпня 2011 року між позивачем та ОСОБА_5 укладений договір оренди нежитлового приміщення, розташованого у будинку АДРЕСА_1. Згідно з умовами договору відповідач зобов'язався платити орендну плату щомісячно у розмірі 6 500,00 грн, а також сплачувати послуги за користування електричною енергією та водою. Однак, порушуючи вимоги договору відповідач через місяць покинув приміщення, не повідомивши про це орендодавця.

Таким чином, за період із 29 вересня 2011 року по 29 травня 2012 року заборгованість за договором оренди становить 52 000,00 грн, за користування електричною енергією за вересень 2011 року - 318,00 грн, за воду - 189,00 грн.

Із жовтня 2011 року до теперішнього часу позивач здійснював пошуки відповідача.

Остаточно уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача на свою користь загальну заборгованість за договором оренди у сумі 54 08,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем пропущено строк позовної давності про застосування якого заявлено відповідачем, а позивачем не наведено підстав поважності пропуску цього строку.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова

від 13 грудня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності після численних судових засідань лише 13 грудня 2016 року, при цьому суд не оголосив перерви та не дав можливості позивачу ознайомитись з цією заявою та звернутись до суду з заявою про поновлення строку позовної давності з наданням відповідних доказів на обґрунтування поважності причин його пропуску.

У жовтні 2017 року від ОСОБА_5 надійшли заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, у яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу передано до Верховного Суду.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Судом встановлено, що 25 серпня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладений договір оренди нежитлового приміщення площею 147,00 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, строком до 25 серпня

2012 року.

29 серпня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір оренди цього приміщення строком на 8 місяців до 29 травня 2012 року за умови сплати орендної плати у розмірі 6 500,00 грн за місяць та вартості спожитих орендарем комунальних послуг.

Згідно з актом прийому-передачі приміщення, зазначені приміщення передані у користування ОСОБА_5 29 серпня 2011 року.

Згідно з пунктом 5.5 договору оренди від 25 серпня 2011 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 передача орендарем приміщення в суборенду, відступлення прав за цим договором має юридичну силу тільки після відповідного письмового дозволу орендодавця.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що перебіг позовної давності почався із останнього дня дії договору оренди, тобто із 29 серпня 2012 року та сплив 29 серпня 2015 року, а тому звернувшись до суду у лютому 2016 року ОСОБА_4 пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності після численних судових засідань лише 13 грудня 2016 року, при цьому суд не оголосив перерви та не дав можливості позивачу ознайомитись з цією заявою та звернутись до суду з заявою про поновлення строку позовної давності з наданням відповідних доказів на обґрунтування поважності причин його пропуску, є необґрунтованими, оскільки відповідач має право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення, при цьому позивач не був позбавлений можливості заявити клопотання про відкладення розгляду справи для ознайомлення із заявою про застосування позовної давності, проте такого клопотання позивач не заявляв.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик