Справа № 162/754/19
Провадження № 2-к/162/4/2019
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року селище Любешів.

Любешівський районний суд Волинської області в складі судді Глинянчука В.Д., розглянувши клопотання ОСОБА_1 про визнання та виконання на території України рішення суду Столинського району Брестської області Республіки Білорусь від 16 січня 2017 року у частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей,

встановив:

Це клопотання надійшло до Любешівського районного суду Волинської області з Головного територіального управління юстиції у Волинській області 30 вересня 2019 року.

На виконання вимог частини першої статті 467 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) боржнику ОСОБА_2 було направлено повідомлення про надходження клопотання про надання дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду та запропоновано у місячний строк подати у Любешівський районний суд Волинської області заперечення проти нього.

Зазначене повідомлення з матеріалами клопотання вручено боржнику 08 жовтня 2019 року, його розгляд по суті призначено на 09 грудня 2019 року.

На призначену дату та час судового розгляду боржник ОСОБА_2 до суду не з`явився, 05 грудня 2019 року через канцелярію суду подав заяву про розгляд клопотання у його відсутності, не заперечив проти його задоволення.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалось.

Вивчивши клопотання, додані матеріали, проаналізувавши законодавство, суд доходить наступних висновків.

Згідно з рішенням суду Столинського району Брестської області Республіки Білорусь від 16 січня 2017 року у цивільній справі № 2-35 стягнуто з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 аліменти на утримання синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 50 % всіх видів заробітку і (або) іншого доходу, починаючи стягнення з 07 вересня 2016 року, і до повноліття дітей. Також стягнуто з ОСОБА_2 в доход держави державне мито у сумі 118,7 білоруських рублів.

Відповідно до довідок суду Столинського району Брестської області Республіки Білорусь зазначене вище рішення суду набрало законної сили 27 січня 2017 року та не виконувалось на території Республіки Білорусь.

Згідно із статтею 462 ЦПК рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

У відповідності із статтею 463 ЦПК рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Відповідно до статті 468 ЦПК клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

Аналогічні положення щодо підстав відмови у наданні дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду містяться у статті 55 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписаної 22 січня 1993 року у місті Мінську, яка ратифікована Україною Законом № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року.

Однією з Договірних Сторін у вказаній Конвенції є Республіка Білорусь.

Згідно із статтею 51 Конвенції кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін: а) рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань (далі - рішень); б) рішення судів по кримінальних справах про відшкодування збитку.

Отже, суд констатує відсутність підстав для відмови у визнанні та наданні дозволу на виконання рішення суду Столинського району Брестської області Республіки Білорусь від 16 січня 2017 року у справі № 2-35 у частині стягнення з боржника у користь стягувача аліментів на утримання дітей.

Враховуючи наведене, керуючись статтею 462, 463, 468 ЦПК, суд

ухвалив:

Клопотання стягувача ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати та надати дозвіл на примусове виконання на території України рішення суду Столинського району Брестської області Республіки Білорусь від 16 січня 2017 року у цивільній справі № 2-35 у частині стягнення з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 аліментів на утримання синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 50 % всіх видів заробітку і (або) іншого доходу, починаючи стягнення з 07 вересня 2016 року, і до повноліття дітей.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Волинського апеляційного суду через Любешівський районний суд Волинської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя В.Д. Глинянчук