ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 304/1927/14-ц

провадження № 61-29270св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перечинська міська рада Закарпатської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 30 грудня 2016 року, ухвалене у складі судді Шешені М. О.,та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 квітня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Мацунича М. В., Джуги С. Д., Кондора Р. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перечинська міська рада Закарпатської області, про визнання недійсним і скасування державного акта на право приватної власності на землю та відновлення попереднього стану.

У лютому 2015 року позивач подав заяву про заміну ОСОБА_4 на належного відповідача - ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову зазначив, що є користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а власником суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Перечинської селищної ради народних депутатів Закарпатської області від 18 квітня 1986 року № 43 надано ОСОБА_1 дозвіл на будівництво двоповерхового житлового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_1 та видано будівельний паспорт на її забудову як індивідуальному забудовнику. Зображений у паспорті генеральний план визначив конфігурацію та розміри земельної ділянки, на якій дозволено будівництво житлового будинку.

У подальшому рішенням виконавчого комітету Перечинської селищної ради народних депутатів Закарпатської області від 28 серпня 1997 року № 49 йому передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,15 га по АДРЕСА_1 , а рішенням Перечинської міської ради Закарпатської області від 17 вересня 2013 року № 214 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення в натурі земельної ділянки площею 0,10 га із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, та земельної ділянки площею 0,05 га із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

Позивач зазначає, що з метою виготовлення державного акта на право власності на землю звернувся до ОСОБА_2 щодо погодження меж земельної ділянки, проте отримав безпідставну відмову. У порядку вирішення між ними земельного спору у травні 2014 року Перечинська міська рада Закарпатської області провела обстеження земельних ділянок і встановила, що межі земельної ділянки ОСОБА_2 відповідають межам, вказаним у виданому йому державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯК № 322673 від 24 липня 2012 року.

Позивач вважає, що цей державний акт виданий незаконно і підлягає скасуванню, оскільки при виготовленні технічної документації із землеустрою на земельну ділянку по АДРЕСА_2 межі земельної ділянки із ним як суміжним землекористувачем не погоджено, а самі земельні ділянки накладаються.

Вказує, що згідно з генеральним планом м. Перечин ширина земельної ділянки по АДРЕСА_2 становить 14,5 м, а ширина ділянки по АДРЕСА_3 , тоді як у оспореному державному акті ширина земельної ділянки ОСОБА_2 збільшена.

Оскільки видачею державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯК № 322673 від 24 липня 2012 року порушені його права щодо вільного володіння та розпорядження земельною ділянкою, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати зазначений державний акт і зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати бетонну огорожу, встановлену на межі земельних ділянок АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 30 грудня 2016 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності тверджень позивача щодо накладення земельних ділянок і непідписання ним акта погодження їх меж та дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування виданого ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку. Оскільки бетонна огорожа споруджена відповідачем на своїй земельній ділянці і її будівництво прав ОСОБА_1 не порушує, суд відмовив у задоволенні вимог про зобов`язання демонтувати таку огорожу.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 30 грудня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для скасування виданого ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку та зобов`язання останнього демонтувати бетонну огорожу, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У травні 2017 року ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просилирішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 30 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 квітня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявники зазначають, що позовні вимоги про скасування виданого відповідачу державного акта обґрунтовані непогодженням позивачем меж земельних ділянок при виготовленні технічної документації із землеустрою на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , що достовірно підтверджується показами ОСОБА_1 , допитаного судом першої інстанції як свідка.

Вважають, що суди безпідставно відхилили такий доказ як покази позивача, допитаного як свідка, оскільки, за відсутності можливості провести судову почеркознавчу експертизу, лише поясненнями позивача можна довести факт непідписання акта погодження меж.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Перечинської селищної ради Закарпатської області «Про надання у постійне користування та передачу у приватну власність земельних ділянок» від 28 серпня 1997 року № 49 передано у власність земельну ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1 . Правовстановлюючі документи на цю земельну ділянку позивач не оформив; її межі в натурі не встановлені.

ОСОБА_2 є власником суміжної земельної ділянкиплощею 0,0860 га по АДРЕСА_2 на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯК № 322673 від 24 липня 2012 року.

Оцінивши технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , суди встановили, що у акті погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами від 21 листопада 2011 року міститься підпис ОСОБА_1 .

З показів свідків С ОСОБА_5 і ОСОБА_6 судами встановлено, що вони особисто були присутні при підписанні акта погодження меж від 21 листопада 2011 року; ОСОБА_1 спочатку не хотів його підписувати, проте у подальшому підписав у присутності членів комісії Перечинської міської ради Закарпатської області, до якої увійшли землевпорядник ОСОБА_7 та ще кількох членів ради.

Допитаний судом першої інстанції як свідок ОСОБА_1 факт підписання ним акта заперечив і наполягав, що такий документ не підписував.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції суд двічі призначав судову почеркознавчу експертизу з метою підтвердження чи спростування належності позивачу підпису в акті погодження меж від 21 листопада 2011 року, яка не проведена у зв`язку з ненаданням ОСОБА_1 достатньої кількості вільних зразків почерку та підписів, виконаних ним у період до 2011 року.

Будь-які докази накладення земельних ділянок АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 у справі відсутні.

Обставин, які б свідчили про те, що ширина отриманої ОСОБА_2 у власність земельної ділянки збільшилася у порівняні з тим розміром, який вона мала до виготовлення державного акта згідно з генеральним планом м. Перечин, судами не встановлено.

Оцінивши поданий позивачем витяг із генерального плану м. Перечин і виданий відповідачу державний акт із зазначенням у ньому меж та конфігурації земельної ділянки, суди встановили, що земельна ділянка ОСОБА_2 має ширину 14,89 м з одного боку і 16,46 м - з іншого, що спростовує посилання ОСОБА_1 на збільшення її ширини до понад 17 м.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Частина перша статті 116 ЗК України встановлює, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки шляхом безоплатної приватизації відбувається за правилами та в порядку, визначеними статтею 118 ЗК України.

Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (стаття 118 ЗК України).

Згідно зі статтею 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до статті 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Відповідно до частин першої, другої статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»).

Відповідно до статей 29, 30 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою включає в себе текстові та графічні матеріали і містить обов`язкові положення, встановлені завданням на розробку відповідного виду документації. Погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом та іншими законами України.

Пунктами 4.1-4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), встановлено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Пунктом 3.12 Інструкції передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. Цей акт складається згідно з додатком 2 до Інструкції і підписується власниками/користувачами суміжних земельних ділянок на підтвердження відсутності претензій щодо існуючих меж земельної ділянки.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами) є необхідним при виділенні земельної ділянки у власність і забезпечує уникнення технічних помилок та порушення прав землекористувачів.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки.

Стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною і саме по собі непідписання суміжним землекористувачем акта погодження меж не свідчить про незаконність рішення щодо затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність.

Вирішуючи справу щодо оспорення державного акта про право власності на земельну ділянку з підстав непогодження меж земельної ділянки суміжним землекористувачем, суди повинні вставити, чи призвело прийняття цього рішення до порушення прав суміжного землекористувача, зокрема, до зменшення його земельної ділянки, накладення меж тощо.

Суди попередніх інстанцій з поданих сторонами доказів встановили, що при виготовленні технічної документації із землеустрою на належну відповідачу земельну ділянку суміжні землекористувачі/землевласники підписували акт погодження меж і у цьому акті проставлений підпис ОСОБА_1 , виконання якого саме ним позивач не спростував.

Оскільки докази накладення земельних ділянок АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 у справі відсутні і обставин, які б свідчили про зменшення площі земельної ділянки ОСОБА_1 за рахунок розширення земельної ділянки ОСОБА_2 , не встановлено, суди попередніх інстанцій дійшли правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позову, так як саме лише твердження позивача про непідписання ним акта погодження меж земельної ділянки не свідчить про незаконність виданого державного акта про право власності на земельну ділянку.

Доводи заявників про те, що факт непідписання акта погодження меж земельної ділянки достовірно підтверджений показами ОСОБА_1 , допитаного судом першої інстанції як свідка, касаційний суд відхиляє.

Згідно зі статтями 57, 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 59 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій).

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5, ідентифікація виконавця підпису є основним завданням почеркознавчої експертизи.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що належність чи неналежність підпису певній особі не може встановлювались із показів цієї особи, допитаної як свідка, а повинна підтверджуватися відповідним висновком почеркознавчої експертизи.

Крім того, саме по собі непідписання позивачем акта погодження меж земельної ділянки, чим обґрунтований позов і касаційна скарга, не має правового значення при вирішенні цієї справи за відсутності доказів неправомірної зміни конфігурацій земельних ділянок і накладення їх меж.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до часини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і ухвали апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 30 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук