Єдиний унікальний номер 266/5267/18
Номер провадження 22-ц/804/970/19
Головуючий у 1-й інстанції Д'яченко Д.О.
Доповідач Білина Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

20 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Мальцевої Є.Є., Принцевської В.П.,

за участю секретаря Тулянкіної М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки в спільному сумісному майні подружжя та визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в :

12 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визначення частки в спільному сумісному майні подружжя та визнання за ним права власності на частку в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_6 померла його мати - ОСОБА_3. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частини квартири АДРЕСА_1. Також зазначив, що спадкодавець залишила заповіт на його ім'я. В установлений законом порядок позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте постановою йому було відмовлено, з огляду на те, що ним не було надано правовстановлюючих документів на квартиру. В позові зазначив, що вказана квартира була придбана під час перебування у шлюбі його матері із відповідачем ОСОБА_2, та є сумісним майном подружжя, яке після розірвання шлюбу не було поділено. Просив суд визначити частку спадкодавця ОСОБА_3 у праві власності на спільне сумісне майно подружжя - АДРЕСА_1, а також визнати за ним право власності на ? частку у праві власності на АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3

22 січня 2019 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області вказаний позов задоволено. Визначено, що частка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6, в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становила ?. Визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 в Приморському районі міста Маріуполя, після смерті матері ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6.

08 лютого 2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області виправлено допущені описки в резолютивній частині заочного рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2019 року та другий абзац викладений наступним чином: «Визначити, що частка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6, в праві спільної сумісної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 становила ?».

З заочним рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2019 року суду не погодився позивач ОСОБА_1, та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив заочне рішення змінити, виклавши абзаци 2-3 резолютивної частини в редакції відповідній заявленим позовним вимогам.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що на порушення принципу диспозитивності суд задовольняючи позов повністю, виклав абзаци 2 та 3 резолютивної частини заочного рішення на власний розсуд, тобто безпідставно вийшов за межі позовних вимог, а саме не зазначив слова «у праві власності», відсутнє посилання на те, що квартира є трикімнатною, область не визначена. Висловлюючи позицію щодо редакції рішення суду в ухвалі від 08.02.2019 року суд першої інстанції зазначив, що допущені судом скорочення у зазначенні: міста, провулку, дому, квартири є допустимими скороченнями, які прийнято використовувати в офіційних документах. Втім такий висновок судом не обґрунтований нормами діючого законодавства. Рішення суду про визнання права власності на об'єкт нерухомості є правовстановлюючим документом, на підставі якого вносяться відповідні дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Неправильне, неточне або неповне визначення у судовому рішенні об'єкта права власності або - місця його розташування потягне відмову у подальшій реєстрації права власності на цей об'єкт у вказаному Реєстрі.

У судове засідання апеляційного суду з'явився відповідач ОСОБА_2 та заявив, що рішення суду першої інстанції він вважає незаконним.

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з'явився, про дату час та місце розгляду повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. (а.с.146)

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у інший спосіб, крім як за рішенням суду, ОСОБА_1, який є спадкоємцем за заповітом, не може реалізувати своє право на прийняття спадщини, тому з метою захисту спадкових прав позивача, суд задовольнив його позов в повному обсязі, оскільки він не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст.28 Кодексу про шлюб та сім'ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, вказане підтверджено договором купівлі-продажу від 18.09.1991 року, реєстраційним посвідченням від 20.12.1991 року та довідкою з БТІ м. Маріуполя від 04.01.2019 року. (а.с.6,7,104) Вказану квартиру було придбано, в період часу з 16.09.1960 року до 15.01.2004 року, тобто колиОСОБА_2, 1929 року народження перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, 1938 року народження, що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 та свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_2. (а.с.10)Таким чином, частка померлої ОСОБА_3 у спільній сумісній власності з ОСОБА_2 дорівнює ? частинівказаної квартири. Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_3 від 26.03.2018 року, виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_6. (а.с.11) Оскільки після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді належної їй ? частиниквартири АДРЕСА_1, а позивач ОСОБА_1. є її сином, що підтверджується свідоцтвами про народження НОМЕР_4 він набув право на спадок. (а.с.62)

Колегія суддів вважає, що вказаного висновку суд першої інстанції дійшов внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, суду пояснив, що дійсно під час шлюбу із ОСОБА_3 ним булапридбана квартира АДРЕСА_1, проте після розірвання шлюбу відбувся добровільний розподіл спільного майна, підтвердженням чого є письмова угода, відповідно якої 08.05.2004 року колишнє подружжя фактично поділило спільно нажите майно. Взаємних претензій один до одного не мають і порушувати питання про майно в суді не будуть в тому числі і по квартирі. Вказана угода підписана сторонами, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.152)Крім того відповідач додав, що колишня дружина претензій відносно квартири зазначеній в позові не мала, так як для неї за рахунок продажу дачі була придбана інша квартира.

Колегія суддів апеляційної інстанції приймає до уваги наданий відповідачем доказ, оскільки матеріали справи не містять інформації яка б його спростовувала.

Відповідно положень ч.4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Пунктом 12 постанови Пленуму ВСУ«Про судову практику у справах про спадкування» від30.05.2008 N 7 передбачено, що у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина

друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК) ( 435-15 ).

Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З матеріалів справи вбачається, що 15.07.1997 рокуОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_1 усе належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого не складалося, та взагалі все те, на що вона матиме за законом право.(а.с.12)

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано 15.01.2004 року, а угода щодо добровільного розподілу майна була складена 08.05.2004 року, тобто заповіт було складено до укладення угоди про розподіл. (а.с.10 зв.,152) Крім того заповіт не містить перелік якогось конкретно визначеного майна, в ньому зазначено, що спадкодавець заповідає ОСОБА_1 «все те, на що я матиму за законом право».

Згідно матеріалів спадкової справи, а саме інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта за ОСОБА_3 зареєстровано трикімнатну квартиру, загальною площею 73,3кв.м за адресою: АДРЕСА_7, придбану за договором купівлі-продажу, серія та номер 3677, від 30.09.2016 року. Крім того за ОСОБА_3 зареєстровано однокімнатну квартиру в АДРЕСА_8, придбану за договором купівлі продажу №2059 від 06.10.2003 року та гараж АДРЕСА_9.(а.с.70,71)

З наведеної інформації не вбачається, що за померлою ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Позивач не надав суду доказів, що спадкодавиця з моменту розірвання шлюбу з відповідачем - 15.01.2004 року якимось чином відшукувала своє право на квартиру АДРЕСА_1, проте суд першої інстанції визначив за нею право власності на ? її частину.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Так як суду не надано доказів, що за ОСОБА_3 було зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, суд першої інстанції безпідставно виділив померлій ? її частину, та визнав за позивачем право власності на неї.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про необхідність скасування рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2019 року та постановлення нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлено 25.03.2019 року

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2019 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки в спільному сумісному майні подружжя та визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення суду.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: В.П. Принцевська

Є.Є. Мальцева