ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

21 березня 2019 року

м. Харків

справа № 635/9384/18

провадження № 22-ц/818/1531/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Кучер Ю.Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересована особа - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - ОСОБА_2, про видачу обмежувального припису, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2018 року, ухвалене суддею Савченком Д.М., -

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з заявою про видачу обмежувального припису і просила встановити кривднику, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, заходи тимчасового обмеження прав, які передбачають заборону перебувати в місці спільного проживання з заявником в буд. АДРЕСА_1, заборонити наближатися на визначену відстань до місця проживання заявника, а також інших місць частого відвідування заявником, заборонити вести листування, телефонні переговори з заявником або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб, який видати строком на шість місяців.

В обґрунтування заяви зазначала, що проживає разом з чоловіком, який зловживає алкогольними напоями та неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП та погрожує, що у разі вирішення судом питання на її користь він спалить будинок. У заяві зазначала про те, що її життю і здоров'ю загрожує реальна небезпека, оскільки ОСОБА_3 у стані алкогольного сп'яніння цілком втрачає контроль над своїми вчинками і тому він може здійснити підпал будинку вночі.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявником не доведено належним чином правових підстав для застосування обмежувального припису.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та задовольнити її заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права з неправильним встановленням обставин, які мають істотне значення для справи та висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначає, що суд неправильно оцінив обставини та надав належну оцінку доказам викладеним у протоколах складених відповідно кривдника, довідках з медичних закладів про проходження курсу лікувань у зв'язку з алкогольною залежністю.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що відповідно паспорту ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 25.11.2000 року ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з заявником та мешкають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Відповідно до копії листа КЗОЗ «Обласна психіатрична лікарня №1» від 19.07.2018 ОСОБА_3 проходив курс лікування з 05.04.2013 по 10.04.2013 з діагнозом: Стан відміни алкоголя з делірієм (а.с.5).

З листа КЗОХ «Мереф'янська центральна районна лікарня» від 05.07.2018 вбачається, що ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Мереф'янської ЦРЛ з 28.01.2016 року по 10.02.2016 року з діагнозом: Токсико-дисметаболічна енцефалопатія (а.с.6).

Відповідно листів від 25.10.2017 та 11.09.2018, які містяться в матеріалах справи працівниками Харківського ВП ГУНП в Харківській області з ОСОБА_3 було проведено профілактичну бесіду щодо неприпустимості протиправної поведінки в побуті та в суспільстві в подальшому та було складено адміністративні протоколи за ч.1 ст.173-2 КУпАП (а.с. 7-8).

Матеріали справи містять копію заяви ОСОБА_1 від 12.12.2018 про звернення до Харківського відділу поліції щодо вчинення відносно неї домашнього насильства. Дані щодо результатів розгляду заяви матеріали справи не містять (а.с.9).

ОСОБА_1 згідно довідки від 20.12.2018, виданої амбулаторією загальної практики сімейної медицини м. Мерефа, перебуває на «Д» обліку у сімейного лікаря у зв'язку з гіпертонічною хворобою, ризик високий, кризовий перебіг, хронічна венозна недостатність (а.с.26).

Відповідно копій постанов Харківського районного суду Харківської області від 17.09.2018 та 01.02.2018, які містяться в матеріалах справи (а.с. 23-25) матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП ОСОБА_2 (протоколи від 15.01.2018, 29.08.2018 та 29.08.2018) повернуто до Харківського відділу поліції Головного управління національної поліції України в Харківській області для належного оформлення, відомостей щодо результату їх в матеріалах справи відсутні.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За приписами п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник.

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству").

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд повинен встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Сам факт неодноразового звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів, з підстав вчинення відносно неї домашнього психологічного насильства та доказів того що ОСОБА_3 проходив курс лікування щодо алкогольного сп'яніння, свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що ОСОБА_3 вчинив по відношенню до заявника домашнє психологічне насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Судом першої інстанцій вірно встановлено відсутність випадків домашнього насильства відносно заявника, а також ризиків настання насильства відносно неї у майбутньому.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанцій дослідив зібрані у справі докази, надав їм належну оцінку, а тому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального права є необґрунтованими та зводяться виключно до переоцінки доказів.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18.

Частиною першою статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як таке що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови

складено 22 березня 2019 року