Справа № 504/2212/18
Провадження № 2/504/1001/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2019 року смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

секретаря- Антипової Л.В.,

розглянувши у відкритому засіданні, в залі суду № 4, в режимі відеоконференції із Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області, справу за позовом ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , третя особа- Золотоніська міська рада Черкаської області (орган опіки та піклування), про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача.

Позов обгрунтований тим, що сторони 23.08.2008 року уклали шлюб, який був розірваний рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24.11.2014 року.

Від цього шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Фактичні шлюбні відносини припинені з 2013 року.

З цього часу відповідач за місцем проживання дитини не з`являвся, участі у вихованні, навчанні та утриманні доньки не приймає, дитина батька не пам`ятає, батько з дитиною телефоном не спілкується.

За виконавчим листом виданим 24.11.2014 року Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області на виконання рішення у справі № 695/3621/14-ц відповідач аліменти не сплачує, через що станом на 03.03.2018 року заборгованість склала 17815,52 грн. Заборгованість за 2017 рік відсутня.

В судовому засіданні позивач доводи позову підтримала, просила його задовольнити.

Відповідач подав письмове клопотання про розгляд справи у свою відсутність, своєї позиції щодо позовних вимог не висловив.

Представник Золотоніська міська рада Черкаської області подав заяву про розгляд справи у свою відсутність, доводи позову визнав просив його задовольнити.

Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , суд дійшов до наступного:

Судом встановлено, що сторони 23.08.2008 року уклали шлюб, який був розірваний рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24.11.2014 року.

Від цього шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Фактичні шлюбні відносини припинені з 2013 року.

З цього часу відповідач за місцем проживання дитини не з`являвся, участі у вихованні, навчанні та утриманні доньки не приймає, дитина батька не пам`ятає, батько з дитиною телефоном не спілкується.

За виконавчим листом виданим 24.11.2014 року Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області на виконання рішення у справі № 695/3621/14-ц відповідач аліменти не сплачує, через що станом на 03.03.2018 року заборгованість склала 17815,52 грн. Заборгованість за 2017 рік відсутня.

Згідно висновку органу опіки та піклування Золотоніської міської ради від 06.06.2018 року № 1213 доцільно позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до ОСОБА_8 .

Судом встановлено, що вихованням, навчанням та доглядом дитини займається виключно мама.

Суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Отже, вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Положенням статті 9 Конституції України передбачено, що Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в право відповідачів на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини).

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167).

Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої).

Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідачів має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини ОСОБА_8 і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8.

Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідачів, «необхідним в демократичному суспільстві», судова колегія беручи до уваги справу в цілому, буде перевіряти встановлені судом першої інстанції обставини та наведені у рішенні суду підстави, для мотивування висновків на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України).

Так, відповідачем, як батьку малолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України).

Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів.

Суд вважає, що матеріалами справи не підтверджується, що відповідач має негативні характеристики за місцем проживання та за місцем роботи, що він схильний до насильства в сім`ї, у зв`язку із чим притягувався до адміністративної відповідальності за такі дії та перебуває на обліку в органах внутрішніх справ як сімейний насильник.

Матеріали справи також не містять відомостей, що відповідач притягувався до адміністративної відповідальності у зв`язку із вживанням алкоголю або наркотичних речовин.

Обгрунтування необхідності позбавлення відповідача батьківських прав позивачем зведені до того, що відповідач не приймає участь в його вихованні, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не цікавиться життям дитини, не сплачує аліменти.

У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Проте згідно із абз. 2 п. 18 цієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Оскільки позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України), то позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Суд нагадує, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Однак, реалізація таких обов`язків держави також вимагає від відповідача активних дій, які б свідчили про його бажання скористатись такою допомогою держави.

Відповідач не надав суду належних доказів, що він вживає заходів направлених на спілкування з дитиною.

Суд вважає, що висновок органу опіки та піклування, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно його доньки, сам по собі не є достатньою та безумовною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).

Оцінюючи наданий висновок суд вважає, що він прийнятий в інтересах дитини.

Як вказано у висновку батько повідомив про перешкоджання мамою дитини у побаченнях з дитиною.

Оцінюючи цей факт суд вважає, що відповідач як і органу опіки так і суду не надав доказів того, що він вживав дієвих заходів звернення до суду чи служби у справах дітей з метою зобов`язання надавати побачення з дитиною.

Отже ці твердження відповідача є голослівними.

Факт того, що відповідач ухиляється навмисно від виховання дитини є доведеним.

Це підтверджується довідкою з навчального закладу «Сонечко» від 18.04.2018 року № 13, довідкою Золотоніської дитячої музичної школи від 18.04.2018 року № 4, довідкою курсів англійської мови від 24.04.2018 року, актом Золотоніської спеціалізованої школи № 2 від 16.04.2018 року № 93, актом обстеження умов проживання від 18.04.2018 року.

Крім того навмисне ухилення батька від виконання батьківських обов`язків підтверджено свідченнями свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

У своєму правовому висновку у справі №465/3694/14-ц від 16.01.2019 року ВС зазначив: «Посилання суду на існування заборгованості по аліментах та невідвідування відповідачем навчального закладу дитини протягом одного навчального року у повній мірі не може свідчити про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків».

Суд враховує тривалість не спілкування та неучасті батька у житті дитини, його ухилення від виховання та розвитку дитини, зокрема цей період має початок 2013 року.

Разом із тим, всі наведені довідки та акти датовані 2018 роком і не є ретроспективними.

Крім того, заборгованість по аліментам на 2017 рік була відсутня.

Отже зробити висновок про неможливість зміни поведінки батька в даному випадку не має підстав.

Таким чином позбавлення батьківських прав в цьому випадку є передчасним.

Суд вважає доцільним попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Судові витрати в силу ст. ст. 141-142 ЦПК України з відповідача слід віднести на рахунок позивача.

На підставі наведеного, керуючись п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст. ст. 95, 223, 280-281, 284 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Попередити ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , про необхідність змінити ставлення до виховання дитини - доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покласти на орган опіки та піклування Золотоніської міської ради Черкаської області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків по відношенню до ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Роз`яснити ОСОБА_1 , що у випадку продовження ігнорування ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків по відношенню до ОСОБА_8 , вона не позбавлена права повторного звернення до суду із таким самим позовом але з урахуванням змінених правових підстав.

Судовий збір покласти на позивача.

Рішення після набрання ним законної сили направити органу опіки та піклування Золотоніської міської ради Черкаської області для здійснення контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків по відношенню до ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В.К. Барвенко