Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 700/1184/14-ц

провадження № 61-24847св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - фізична особа - підприємець ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 27 грудня 2016 року у складі судді Добридюк Н. О. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Храпка В. Д., Вініченка Б. Б., Бондаренка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2014 року фізична особа - підприємець ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 11 листопада 2013 року між сторонами у справі укладений договір підряду, відповідно умов якого він зобов'язався виготовити залізобетонні паркани для хімічного складу в АДРЕСА_1, у строк із 11 листопада 2013 року по 30 липня 2014 року. Відповідно до пункту 2.1 договору сторони домовилися про вартість робіт, яка встановлюється у видатковій накладній і є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до податкової накладної від 11 листопада 2013 року № 0254 відповідач отримала від нього продукцію на загальну суму 87 310,00 грн, а також він достроково, до встановленого в пункті 3.3 договору терміну, виконав роботи та встановив паркан за вказаною в договорі адресою.

Про належне виконання робіт свідчить підписаний між сторонами акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 15 січня 2014 року № 0139.

Позивач зазначив, що він свої зобов'язання за договором виконав, проте відповідач порушила договірні зобов'язання, передбачені пунктом 2.3 договору, згідно з яким відповідач сплачує вартість робіт не пізніше 5-го числа наступного місяця згідно з актом прийому-передачі виконаних робіт.

Таким чином, кінцевий строк оплати відповідачем робіт за договором є 05 лютого 2014 року.

11 листопада 2013 року відповідач сплатила 20 000,00 грн, а 11 червня 2014 року, у порушення терміну грошового зобов'язання, частково здійснила оплату за виконані роботи в сумі 43 000,00 грн. Загальна сума коштів, яку сплатила відповідач складає 63 000,00 грн, при тому, що загальна вартість за договором становить 87 310,00 грн, тобто заборгованість відповідача перед позивачем складає 24 310,00 грн.

Крім того, договором передбачена відповідальність за несвоєчасну оплату робіт у вигляді пені в розмірі 0,5 % вартості робіт за кожен день прострочки.

Оскільки у період із 06 лютого по 10 червня 2014 року сума заборгованості становила 67 310,00 грн, то пеня за вказаний період становить 42 068,75 грн.

Проте, враховуючи, що відповідачем частково погашено борг у сумі 43 000,00 грн, то пеня відповідно становить 17 260,10 грн, при цьому загальний розмір пені у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем відповідних грошових зобов'язань становить 59 328,85 грн.

Крім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розмір інфляції за несвоєчасний розрахунок становить: за період із 06 лютого по 10 червня 2014 року сума заборгованості становила 67 310,00 грн, а тому розмір інфляції за вказаний період становить 7 635,84 грн.

За період із 11 червня по 19 жовтня 2016 року сума боргу становила 24 310,00 грн, а тому розмір інфляції за цей період складає 17 022,31 грн. Загальний розмір інфляційних витрат у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань становить 24 658,15 грн.

Таким чином загальна сума боргу відповідача, з урахуванням пені та індексу інфляції, становить 24 310,00 грн (основний борг) + 59 328,85 грн (пеня)+ 24 658,15 грн (інфляційні витрати), а всього 108 297,00 грн.

Враховуючи наведене, позивач із урахування заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_5 на свою користь суму боргу в розмірі 108 297,00 грн та судові витрати понесені на оплату судової експертизи та витрати на правову допомогу.

У січні 2015 року ОСОБА_5 подала до суду зустрічну позовну заяву до ФОП ОСОБА_4 про пропорційне зменшення ціни роботи, відшкодування збитків та про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 28 листопада 2016 року зустрічний позов ОСОБА_7 до ФОП ОСОБА_4 про пропорційне зменшення ціни роботи, відшкодування збитків та відшкодування моральної шкоди - залишено без розгляду.

РішеннямЛисянського районного суду Черкаської області від 27 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ФОП ОСОБА_4 заборгованість у сумі 108 297,00 грн, із яких: 24 310,00 грн - основного боргу, 59 328,85 грн - пеня та 24 658,15 грн - інфляційні витрати. Вирішено питання розподілу судових витрат. У решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушила взяті на себе договірні зобов'язання, внаслідок чого настали правові наслідки, встановлені договором та законом. Відмовляючи у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу та проведення експертизи, суд виходив із того, що від стягнення понесених витрат на правову допомогу позивач відмовився в судовому засіданні, а експертиза проведена за зустрічним позовом, який залишений без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що відповідач не заперечує, що оплата робіт проведена нею не в повному обсязі, сума боргу складає 24 310,00 грн, при цьому стягнення пені за несвоєчасну оплату робіт передбачено умовами договору, а стягнення інфляційних витрат за прострочення виконання грошового зобов'язання передбачено частиною другою статті 625 ЦК України, розмір інфляційних витрат відповідачем не оспорюється, свого розрахунку не надано.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників.

У березні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 27 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що судами не застосовані положення частини другої статті 837 ЦК України, якими передбачено обов'язок підрядника передати результати замовнику. Платіж у сумі 24 310,00 грн на користь позивача не проведений у зв'язку із численним браком, виявленим при встановленні залізобетонного паркану, а саме: руйнацію плит та стовпчиків через малу їх товщину, неправильне армування, тобто виготовлення парканів не відбулося і у замовника не виникло обов'язку щодо оплати робіт.

У квітні 2017 року ФОП ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просив касаційну скаргу відхилити, рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

У квітні 2017 року ФОП ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що 11 листопада 2013 року між сторонами у справі укладений договір підряду. Відповідно до пункту 2.3 договору вартість робіт, що виконуються згідно з цим договором замовник сплачує виконавцю не пізніше 5 числа наступного місяця згідно з актом прийому-передачі виконаних робіт.

15 січня 2014 року складений акт прийому-передачі робіт, відповідно до якого всі роботи згідно із договором підряду від 11 листопада 2013 року виконані.

Таким чином, кінцевий строк оплати відповідачем робіт за договором є 05 лютого 2014 року.

11 листопада 2013 року відповідач сплатила 20 000,00 грн, а 11 червня 2014 року, у порушення терміну грошового зобов'язання частково здійснила оплату за виконані роботи в сумі 43 000,00 грн. Загальна сума коштів, яку сплатила відповідач складає 63 000,00 грн, при тому, що загальна вартість за договором становить 87 310,00 грн, тобто заборгованість відповідача перед позивачем складає 24 310,00 грн, що також не заперечує відповідач.

Відповідно до пункту 4.3 договору за несвоєчасну оплату робіт замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 0,5 % вартості робіт за кожен день прострочки.

Відповідно до частини першої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судами встановлено, що відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем, а тому, крім недоплаченої суми боргу та неустойки, передбаченої договором, також має сплатити на користь позивача інфляційні втрати, яких останній зазнав внаслідок знецінення грошових коштів, які повинен був отримати від боржника.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди першої та апеляційної інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли правильного висновку про доведеність позовних вимог, а саме, що відповідач порушила взяті на себе зобов'язання за договором підряду, не здійснила повної оплати виконаних робіт, внаслідок чого настали правові наслідки, встановлені договором та законом, щодо обов'язку сплати пені та індексу інфляції.

Доводи касаційної скарги про те, що у замовника не виникло обов'язку щодо оплати робіт, оскільки під час встановлення паркану виявилися значні недоліки, не заслуговують на увагу, оскільки сторонами підписаний акт приймання-передачі, відповідно до якого останні підтвердили виконання зобов'язань за договором підряду, доказів протилежного відповідачем не надано.

Інші доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 27 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний