ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/6040/19

Головуючий у першій інстанції - Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1451/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Губар В.С., Кузюри Л.В.,

за участю секретаря - Шкарупи Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Чернігів

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення -24.09.2019,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 (змінила 04.09.2002 прізвище на « ОСОБА_2 » у зв`язку із укладенням шлюбу а.с.38) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що позивач є наймачем квартири АДРЕСА_1 . За цією адресою, крім позивача, зареєстрована і відповідач, яка є її дочкою, проте остання з 2002 року у квартирі не проживає без поважних причин, що можуть підтвердити свідки.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильність установлених обставин, внаслідок неправильного дослідження доказів та їх оцінки. Скаржник зазначає, що не підтримання нею клопотання про допит свідків було продиктовано виключно їх похилим віком та відсутністю правничої допомоги. Вважає, що слід критично віднестись до пояснень відповідачки про те, що вона фактично проживає з чоловіком, але користується спірною квартирою, там знаходяться її речі. Свідки зі сторони відповідача підтверджують, що відповідачка приходить до спірного помешкання, тобто фактично визнають, що вона мешкає постійно за іншою адресою.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, відмовивши в задоволенні клопотання про допит свідка, вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що винесено відповідно до вимог матеріального та процесуального права. Зазначає, що вона користується квартирою з часу видачі ордера, в ній перебувають її речі. Довідка, на яку посилається позивач, не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування квартирою. Заявлений позов, на думку відповідача, можна розцінювати як можливість усунення її від отримання житла в порядку приватизації. Також відповідач вважає, що клопотання позивача про допит свідка не підлягає задоволенню, оскільки даний свідок не заявлявся в суді першої інстанції та позивач за власним бажанням не скористалась правничою допомогою.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження заявлених вимог позивачем був наданий лише акт від 15.05.2019, складений зі слів мешканців, проте такий акт не може бути визначений належним, допустимим доказом відсутності відповідача у спірній квартирі.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком з огляду на наступне.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство

не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пукт 36, ECHR 2004-XI).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, пункт 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, пункт 55, ECHR 1999-VI).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом установлено, що відповідно до ордера НОМЕР_1 від 14.05.1982, виданого на підставі рішення виконкому Новозаводської районної Ради народних депутатів міста Чернігова від 05.05.1982 №240, ОСОБА_1 є основним наймачем квартири АДРЕСА_1 (фотокопія на а.с.6).

Квартира є неприватизованою.

Станом на 15.05.2019 у спірному житловому приміщенні зареєстровані ОСОБА_1 (наймач), ОСОБА_5 (чоловік), ОСОБА_2 (нині - ОСОБА_2 ) (дочка), ОСОБА_6 (онук), що підтверджується довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 16.05.2019 №4416 (фотокопія на а.с.7).

Обґрунтовуючи факт не проживання відповідача у спірній квартирі, позивач надала акт про фактичне проживаючих осіб від 15.05.2019 (фотокопія на а.с.8).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що наданий позивачем в обґрунтування позовних вимог акт від 15.05.2019, не може бути беззаперечним доказом відсутності відповідача в спірній квартирі без поважних причин протягом строку, встановленого законодавством, оскільки викладена в ньому інформація, зокрема, працівниками дільниці з обслуговування житлового будинку № 1 КП «Деснянське» Чернігівської міської ради не перевірялась. Суд вірно зазначив, що акт складений зі слів мешканців для пред`явлення до Управління праці та соціального захисту населення.

Також, судом першої інстанції дано належну оцінку показам свідків. Останні беззаперечно не стверджували, що відповідач добровільно залишила квартиру, навпаки, показали, що відповідач приходить до спірного приміщення, в ньому є її речі.

З показань свідка ОСОБА_5 , який зареєстрований та проживає в спірній квартирі як член сім`ї позивача, є чоловіком позивача та батьком відповідача, також встановлено, що між сторонами склались неприязні відносини та що відповідач буває в квартирі за відсутності позивачки, готує йому та собі їжу.

Крім того, скаржницею до апеляційної скарги додані квитанції про сплату комунальних послуг, що надаються за вказаною адресою. З даних квитанцій вбачається, що в 2018-2019 ОСОБА_1 отримувала субсидію, розмір якої, відповідно до Положення про порядок призначення житлових субсидій, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 р. № 848, розраховується на всіх членів домогосподарства. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження пояснень позивачки щодо нарахування компетентним органом з питань соціального захисту населення субсидії без врахування зареєстрованої в даній квартирі відповідачки.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, встановивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає у квартирі більше шести місяців без поважних причин, дійшов правильного висновку про те, що позивач не довела заявлених позовних вимог, а тому вони не підлягають задоволенню.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 вересня 2019 залишити без змін, а апеляційну ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

В.С.Губар

Л.В.Кузюра

Повний текст постанови складений 11.12.2019.