Провадження № 22-ц/801/273/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 рокуСправа № 127/17273/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів: Марчук В.С., Матківської М.В.,
за участю секретаря судового засідання: Пантелеймонової А.І.,
за участю сторін: прокурора Плотицького О.М., представника Міністерства оборони України Літвіна С.М., представника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Томчук М.А., відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/17273/17 за позовом Заступника військового прокурора Вінницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці до ОСОБА_1 про виселення та зобов`язання звільнити службове житлове приміщення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року, яке ухвалене суддею Бойко В.М. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 15 год. 41 хв., повний текст складено 03 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в:

В серпні 2017 року заступник військового прокурора Вінницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця звернувся в суд з даним позовом, мотивуючи його тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді головного інженера авіації Повітряних Сил - начальника управління головного інженера авіації, авіації Командування Повітряних Сил Збройних Сил України.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 17 вересня 2012 №771 звільнений з військової служби у запас за частиною 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за пунктом б» (за станом здоров`я), з правом носіння військової форми одягу. За час проходження служби громадянин ОСОБА_1 , був забезпечений постійним житлом за рахунок Міністерства оборони України - трикімнатною квартирою жилою площею 41,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яку приватизував у 2000 році. В подальшому, під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_1 згідно ордеру на жиле приміщення № 0021 від 23 січня 2009 року надано службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 жилою площею 18,37 кв.м, на сім`ю з двох осіб: ОСОБА_1 та дружина - ОСОБА_3 .

Відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №104 від 19 січня 2009 року вищевказана квартира перебуває на балансі КЕВ м. Вінниця та має статус службової.

За вказаною адресою 03 червня 2009 року зареєстровано його дружину ОСОБА_4 , яка 13 лютого 2012 року була знята з реєстрації.

Згідно довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку МРІЯ-29» від 20 березня 2017 року №31, ОСОБА_1 з 03 червня 2009 року зареєстрований та проживає по теперішній час за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач вказує, що після звільнення з військової служби громадянин ОСОБА_1 припинив виконання обов`язків військової служби та відповідно до вимог ст.124 Житлового кодексу Української РСР, п.п. 1.3, 2.18, 3.1, 3.15 Інструкції та п.п. 1.4, 1.5, 2.18, 2.7, 3.12, 4.6 чинної на час видачі ОСОБА_1 ордеру на службове жиле приміщення №0021 від 23 січня 2009 року, а також розподілу відповідного службового житлового приміщення останньому, та Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України №737 від 30 листопада 2011 року (далі Інструкція), зобов`язаний був у двохмісячний термін звільнити службове жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_3 .

Просив визнати поважними причини пропуску позовної давності в частині звернення до суду про визнання ордеру недійсним. Виселити ОСОБА_1 з службового житлового приміщення за адресою: квартира АДРЕСА_2 . Зобов`язати ОСОБА_1 звільнити службове житлове приміщення за адресою: квартира АДРЕСА_2 . Визнати ордер №0021 від 23 січня 2009 року на жиле приміщення - службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 житловою полощею 18,37 кв. м., недійсним. Стягнути судові витрати.

12 грудня 2017 року заступник військового прокурора Вінницького гарнізону Парфьонов І.В. уточнив позовні вимоги (а.с.131-132), просив виселити ОСОБА_1 з службового житлового приміщення за адресою: квартира АДРЕСА_2 . Зобов`язати ОСОБА_1 звільнити службове житлове приміщення за адресою: квартира АДРЕСА_2 . Стягнути судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 з службового житлового приміщення за адресою: квартира АДРЕСА_2 . Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити службове житлове приміщення за адресою: квартира АДРЕСА_2 . Вирішено питання щодо стягнення судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд не правильно визначився з характером спірних правовідносин, не дослідив повно та всебічно наявні у справі докази і не надав їм належної оцінки, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу, військова прокуратура Вінницького гарнізону, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року без змін, вважає, що оскаржуване рішення суду є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права

Відповідно до ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач без законних на те причин, займає службове жиле приміщення в АДРЕСА_3 , оскільки, у двомісячний строк він не звільнив займане ним службове жиле приміщення, так як він вже був раніше забезпечений від Міністерства оборони України трикімнатною квартирою для постійного проживання, жилою площею 41,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , яку було ним приватизовано в 2000 році, в місті де працює на даний час, тому використав своє право, один раз протягом усього часу проходження військової служби, отримати житло для постійного проживання.

Крім того, суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимоги, щодо визнання ордеру №0021 на зазначену службову квартиру, оскільки позивачами не надано доказів недійсності виданого ордеру.

Однак, колегія суддів, не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), 5447/03 § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02§ 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини звужує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VI «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише в двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишалися незахищеними прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підстави для звернення прокурора до суду.
Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Цієї вимоги Закону прокурором дотримано не було.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні висновки зроблені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 687/379/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 911/360/17.

Колегією суддів встановлено, що Міністерство оборони України та Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниці є самостійними юридичними особами і мають самостійно представляти свої інтереси, про виселення з службового житлового приміщення, однак до суду з таким позовом не звертались.
В запереченнях на позовну заяву (а.с.109-114), апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що не має підстав для представництва прокурором інтересів держави при подачі позовної заяви.
Разом з тим, колегія суддів, приходить до висновку, що при вирішенні спору, суд першої інстанції, не перевірив та не встановив наявність виключного випадку для подання позову заступником військового прокурора Вінницького гарнізону в інтересах держави. Зокрема, не з`ясував який саме суб`єкт владних повноважень не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави.

При цьому, прокурором не встановлено факти порушень законодавства чи бездіяльності зі сторони Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці щодо захисту інтересів держави, зокрема і щодо забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями під час проходження ними військової служби в межах визначених норм та порядку. Не притягнуто винних осіб до відповідальності.

Не наведено прокурором причин проведеної перевірки щодо вивчення стану забезпечення, військовослужбовців та членів їх сімей службовим житлом. Чи мала місце планова перевірка, чи за зверненням юридичних осіб в інтересах яких діє прокурор, чи за зверненням військовослужбовців та членів їх сімей вона була проведена.

Самостійно проводити будь-яку перевірку з даного питання без звернення вищевказаних осіб, прокурор не мав права, оскільки відповідно до Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VI «Про прокуратуру», відсутня функція щодо здійснення «загального нагляду».

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 грудня 2017 року заступник військового прокурора Вінницького гарнізону Парфьонов І.В. уточнив позовні вимоги (а.с.131-132), просив виселити ОСОБА_1 з службового житлового приміщення за адресою: квартира АДРЕСА_2 . Зобов`язати ОСОБА_1 звільнити службове житлове приміщення за адресою: квартира АДРЕСА_2 . Стягнути судові витрати.

Згідно журналу судового засідання від 13 грудня 2017 року (а.с.139), вбачається, що прокурор відмовився від частини позовних вимог про визнання ордера недійсним та про визнання поважними причини пропуску позовної давності в частині звернення до суду про визнання ордеру недійсним, про це він підтвердив в суді апеляційної інстанції, натомість, суд першої інстанції, усно ухвалив про задоволення клопотання прокурора та долучив до матеріалів цивільної справи уточнену позовну заяву для розгляду по суті, яку в подальшому підтримав прокурор. Однак в даному випадку, суд першої інстанції, зобов`язаний був прийняти відмову прокурора від позовних вимог і постановити ухвалу, закрити провадження в справі в цій частині відповідно до п.3 ч.1 ст.205 ЦПК України (в редакції 2004 року).

Однак, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог в частині відмови у визнанні недійсним ордера №0021 від 23 січня 2009 року на жиле приміщення - службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 житловою площею 18,37 кв. м., розглянувши її по суті, оскільки, як вбачається з уточнених позовних вимог, прокурор, позовної вимоги про визнання ордеру недійсним, не ставив, а тому колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції, порушено норми процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , м. Вінниця на посаді головного інженера авіації повітряних Сил - начальника управління головного інженера авіації Командування повітряних Сил Збройних Сил України.

Загальний строк перебування ОСОБА_1 на військовій службі складає 40 років 1 місяць, з 01 серпня 1972 року по 01 жовтня 2012 року (а.с.40-42).

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 17 вересня 2012 року №771, ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у запас за частиною 6 статті 26 Закону країни «Про військовий обов`язок і військову службу» за пунктом «б» (за станом здоров`я), з правом носіння військової форми одягу (а.с.26-27).

З матеріалів справи вбачається, що на час проходження служби ОСОБА_1 , був забезпечений постійним житлом за рахунок Міністерства оборони України - трикімнатною квартирою, жилою площею 41,9 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , яку приватизував у 2000 році, що підтверджено даними з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.38-39, 50). Крім того, даний факт не заперечується відповідачем.

Згідно витягу виконавчого комітету Вінницької міської ради від 19 січня 2009 року №104 «Про заселення 96 квартирного житлового будинку АДРЕСА_4 » вирішено визнати службовими для квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці квартири в будинку АДРЕСА_4 (а.с.135).

Згідно абзацу другого пункту 1.3 Інструкції № 737, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30 листопада 2011 року, забезпечення жилими приміщеннями здійснюється шляхом надання для постійного проживання один раз протягом усього часу проходження військової служби жилого приміщення новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, які перебувають на квартирному обліку за останнім місцем проходження військової служби.

За останнім місцем, проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_1 , згідно ордеру на жиле приміщення №0021 від 23 січня 2009 року надано службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , жилою площею 18,37 кв. м., на сім`ю з двох осіб: відповідач ОСОБА_1 та дружина - ОСОБА_3 (а.с.18). Іншого жилого приміщення при проходженні служби у військовій частині НОМЕР_1 він не отримував.

За вказаною адресою 03 червня 2009 року, було зареєстровано його дружину ОСОБА_4 , яка в подальшому 13 лютого 2012 року була знята з реєстрації.

Також, судом встановлено, що на підставі рапорту, поданого 09 серпня 2012 року ОСОБА_1 на ім`я Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України та голови житлової комісії Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, рішенням цієї ж житлової комісії №4 від 16 серпня 2012 року, ОСОБА_1 було зараховано на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов складом сім`ї одна особа загальної черги та 16 серпня 2012 року включено в списки осіб, які мають право на першочергове отримання житла (понад 25 календарних років служби) (а.с.47-48).

Згідно витягу з протоколу №7 засідання житлової комісії Командування Повітряних Сил Збройних Сил України від 19 листопада 2012 року, комісія вирішила: внести зміни до п.1 протоколу засідання житлової комісії Командування Повітряних Сил Збройних Сил України від 16 серпня 2012 року №4, щодо постановки на чергу генерал-майора ОСОБА_1 , що він був зарахований на квартирний облік у відповідності до ст. 24 Закону України «Про наукову, науково- технічну діяльність» (а.с.49).

Такі рішення, щодо зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік не скасовані, є чинними.

Частиною першою статті 118 ЖК УРСР встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Відповідно до статей 121-123 ЖК УРСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі такого рішення виконавчий комітет ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу.

Виданий на жиле приміщення ордер у випадках, зазначених у статті 59 ЖК УРСР, підлягає визнанню недійсним з наслідками, передбаченими статті 117 цього Кодексу.

У разі визнання ордера на службове жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.
Ордер на службове жиле приміщення у цій справі не оспорювався та є чинним (було уточнено позовні вимоги), позовна вимога про недійсність ордеру не заявлялася, предметом розгляду, після уточнення прокурором позовних вимог, не було, що за приписами принципу диспозитивності цивільного процесу виключає визнання його недійсним за ініціативою суду.

Згідно довідки від 14 січня 2015 року про перевірку житлових умов ОСОБА_1 , що мешкає у квартирі АДРЕСА_2 , комісія у складі трьох осіб надала висновок, що ОСОБА_1 потребує поліпшення житлових умов (а.с.51).

Як вбачається з картки обліку №16 жилої площі, закріпленої за Вінницьким гарнізоном в будинках місцевих рад, міністерств та відомств, квартири АДРЕСА_2 , наявні відмітки від 06 жовтня 2009 року, 28 травня 2012 року, 07 серпня 2013 року, 09 липня 2014 року, 04 серпня 2015 року, 02 червня 2016 року, 05 травня 2017 року про перевірку правильності обліку та використання зазначеної житлової площі (а.с.32).

З матеріалів справи, а саме з довідки №1/2384 від 13 листопада 2017 року виданої Міноборони України Державного науково-дослідного інституту авіації вбачається, що ОСОБА_1 є працівником Збройних Сил України та працює в Державному науково-дослідному інституті авіації (а.с.119).

Згідно довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «МРІЯ-29» від 20 березня 2017 року №31, ОСОБА_1 з 03 червня 2009 року зареєстрований та проживає по теперішній час за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.17).

Також, згідно акту від 21 вересня 2017 року ОСББ «МРІЯ-29» вбачається, що ОСОБА_1 проживає один за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.137).

Таким чином, встановлено, що відповідач зареєстрований та по теперішній час проживає у спірній квартирі.

Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно статті 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі,

організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як

десять років; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів.

Аналогічне положення міститься і в пункті 35 Положення, згідно з яким без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Як вбачається з матеріалів справи, загальний строк перебування ОСОБА_1 на військовій службі складає 40 років 1 місяць, з 01 серпня 1972 року по 01 жовтня 2012 року (а.с.40-42), отже на момент звільнення із Збройних Сил України у відповідності до ст.125 ЖК Української РСР і пункту 3.15. «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої наказом Міністерства оборони України №737 від 30 листопада 2011 року, не підлягає виселенню з службової квартири.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 втратив право на користування спірною службовою квартирою та підлягає виселенню без надання іншого житла, такий висновок не відповідає обставинам справи та суперечать вимогам закону.

Крім того, колегія судів, звертає увагу, що суд першої інстанції не врахував, що 25 жовтня 2012 року ОСОБА_1 видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 з терміном дії довічно, тому останній, як пенсіонер по старості, відповідно до положень статті 125 ЖК Української РСР також не може бути виселеним із службового житла без надання іншого житлового приміщення.

У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, не врахував наведені норми матеріального права та обставини справи, не повно дослідив наявні у справі докази і надав їм не належну оцінку та дійшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для виселення та зобов`язання відповідача звільнити службове житлове приміщення, оскільки позивач не аргументував, а ні мети, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення, а ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції («Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, Європейський суд з прав людини, від 14 грудня 2017 року).
Враховуючи вище викладене, колегія суддів, приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції є незаконним, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню.

За таких обставин, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, тому сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2400 грн., слід стягнути на його користь.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволені позову Заступника військового прокурора Вінницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці до ОСОБА_1 про виселення та зобов`язання звільнити службове житлове приміщення відмовити.

Стягнути з військової прокуратури Центрального регіону України на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2400 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 28 січня 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Марчук В.С.
Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.