Номер провадження: 22-ц/813/1823/19
Номер справи місцевого суду: 522/970/18
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В.І.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Черевка П.М.,

суддів - Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним, визнання права власності на квартиру,

встановив:

17.01.2018 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати попередній договір купівлі-продажу від 27.12.2013 року квартири, загальна площа 59,6 кв.м., розташованої за адресою АДРЕСА_1 , дійсним; визнати за ним право власності на вказану квартиру.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 27.12.2013 року між ним та ОСОБА_2 було досягнуто домовленості про купівлю-продаж двохкімнатної квартири загальною площею 59,6 кв.м., розташованої за адресою АДРЕСА_1 . При укладенні угоди ними було погоджено всі належні умови купівлі-продажу житлового приміщення, зокрема, щодо ціни, передачі квартири у власність, оформлення договору в нотаріальній конторі тощо.

На підтвердження укладеної угоди того ж дня ним було сплачено відповідачу згідно з Акта приймання-передачі, який є невід`ємним додатком до попереднього договору в присутності представників сторін 78000 (сімдесят вісім тисяч) дол.США, що згідно з курсом НБУ на дату подання позову становить 2234934 грн., отримання яких відповідач підтвердив власним підписом.

Після виконання ним зобов`язань покупця відповідач передав йому оригінал технічного паспорта, інші оригінали документів, зі слів відповідача, знаходились в Пермі, і які він обіцяв привезти на оформлення основного договору купівлі-продажу квартири, та передати їх під час нотаріального посвідчення угоди.

Між ним і ОСОБА_2 у грудні 2013 року було встановлено всі потрібні для цієї угоди умови договору, які він повністю виконав, про що свідчать підпис відповідача про одержання від нього грошей за квартиру, підписи представників сторін у Акті приймання-передачі грошових коштів, передача йому оригінала технічного паспорта квартири.

Відповідно до умов попереднього договору п.2.1 відповідач зобов`язався укласти з ним договір купівлі-продажу квартири та нотаріально посвідчити його до 20.12.2015 року.

Проте відповідач виїхав з України до Росії та ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири.

Починаючи з 2016 року, позивач приймав всі можливі в даній ситуації міри для того, щоб укласти нотаріально посвідчену угоду купівлі-продажу квартири, за яку він, враховуючи інфляцію, зростання долара та значного зниження цін на нерухоме майно даного типу, заплатив повну вартість квартири.

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 01.03.2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на квартиру задоволено.

Визнано дійсним попередній договір купівлі-продажу від 27.12.2013 року квартири загальною площею 59,6 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 59,6 кв.м.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції від 01.03.2018 року та ухвалите нове рішення, яким у задоволенні позову - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат Нурієва А.О. зазначає, що суд вважав встановленими факти, які не були доведені позивачем, оскільки відверто не відповідають дійсності. В основу рішення покладені необґрунтовані, недоведені та неправдоподібні обставини, відомі суду тільки зі слів позивача. Позовна заява взагалі не містить нормативно-правового обґрунтування. Зокрема, позивач не надав, а суд не витребував, належні докази того, що ОСОБА_3 було сплачено ОСОБА_2 78000 дол.США. Більше того, в позовній заяві Позивачем зазначено, що кошти передані згідно з актом прийому-передачі, однак зазначений акт суду наданий не був, що вбачається із матеріалів справи, в яких він відсутній, натомість в судове засідання були викликані свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які підтверджували факт передачі грошових коштів, проте, факт передачі грошових коштів не може підтверджуватись показаними свідків в силу положень ст.1051 ЦК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на квартиру, виходив з того, що між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3 з іншої сторони було укладено попередній договір. Під час укладення вказаного правочину (попереднього договору купівлі-продажу квартири) сторони дійшли згоди з усіх істотних для даного виду договорів умов. Позивач виконав всі умови цього договору. У продавця квартири ОСОБА_2 немає додаткових вимог, щодо будь-якої додаткової доплати по вартості квартири. Відповідач виїхав до Російської Федерації та ухиляється від нотаріального посвідчення укладеного ним правочину щодо продажу квартири.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 23.12.2013 року був укладений договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , з якого вбачається намір останнього продати ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , який за своєю правовою природою являється попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна, однак за приписами ч.1 ст.635 ЦК України, згідно з якою попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно зі ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

З наведеного вбачається висновок щодо обов`язковості нотаріального посвідчення попереднього договору купівлі-продажу квартири, будинку, земельної ділянки та іншої нерухомості.

Покладений в основу судового рішення попередній договір нотаріально посвідчений не був.

Між тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в рішенні Верховного Суду України від 06.02.2008 року зазначено, що відповідно до вимог статей 635, 657 ЦК України попередній договір купівлі-продажу квартири має бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням, оскільки основний договір укладається у формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням, попередній договір укладається у формі, встановлений для основного договору. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір с нікчемним (ст.220 ЦК України).

Подібна позиція Верховного Суду України міститься й у рішенні від 26.11.2008 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки у відповідності до вимог ст.657 ЦК України має бути укладений у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно і попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки має бути нотаріально посвідчений. Згідно зі ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

При цьому Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Крім цього, положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору. Цією нормою встановлено обов`язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Припинення зобов`язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно. Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу, вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 02.09.2015 року № 6-226цс14 ВСУ.

Таким чином, колегія суддів вважає, що попередній договір, на який посилається суд як на підставу задоволення позовних вимог, юридично не є укладеним, оскільки не був нотаріально досвідчений, не є основним і не створює наслідків його невиконання, які б мали місце у випадку укладення основного договору, тому застосовувати до нього положення ст.220 ЦК України у суду законних підстав не було.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (п.п.1-4 ч.1, ч.2 ст.376 ЦПК України).

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто обов`язок доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. (ст.ст.76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за №14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що районним судом порушені норми процесуального права і неправильно застосовані норми матеріального права, що є підставами для скасування судового рішення повністю і ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.374 ч.1 п.2, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01 березня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним, визнання права власності на квартиру - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09.12.2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький