КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 грудня 2019 року місто Київ

Справа № 760/2043/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Суханової Є.М.,

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва, у складі судді Оксюти Т.Г., від 19 серпня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з наведеним позовом. Просила визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 11 серпня 2007 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 . У шлюбі вони мають двох малолітніх дітей.

В листопаді 2018 року позивач, через постійні побої та знущання відповідача вимушена була переїхати з дітьми на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 .

В зазначеній квартирі є всі належні матеріально-побутові умови для проживання її з дітьми та забезпечено належні умови для проживання, навчання, розвитку та відпочинку дітей.

09 серпня 2018 року нею було подано позовну заяву до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та дана справа перебуває в провадженні суду.

Вважала, що проживання дітей з матір`ю, є для них більш прийнятним та безпечним, оскільки з самого їх народження лише позивач піклується та виховує дітей. Позивач відвідує з ними заходи, як навчального так і розважального характеру, спрямовує всі свої зусилля на духовний та фізичний розвиток дітей.

ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом. Просив визначити місце проживання дітей разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 .

Свої вимоги обґрунтував тим, що ОСОБА_2 умисно вчиняє дії, які свідчать про небажання зберегти сім`ю, самоуправно та на власний розсуд вирішує чи має він право спілкуватись з дітьми, чинить перешкоди у зустрічах з ними.

Разом з дітьми вони проживали у квартирі АДРЕСА_3 . Для дітей в квартирі створені всі необхідні умови для їх нормального фізичного та духовного розвитку і проживання.

Зазначив, що він займається підприємницькою діяльністю, тоді як ОСОБА_2 9 років ніде не працює.

Вважав, що проживання дітей з ним буде відповідати їх інтересам, оскільки він має можливість їх забезпечити, у квартирі створені для них всі умови, в свою чергу відповідач не працює та умисно вчиняє перешкоди для зустрічі дітей з ним.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 19 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визначене місце проживання дітей ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , з матір`ю ОСОБА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 з судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу.

Просив рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити визнати місце проживання дітей разом з батьком. В задоволені позову ОСОБА_2 відмовити. Вважав рішення суду таким, що прийняте на неповно з`ясованих обставинах справи, помилковими, такими що не відповідає нормам матеріального і процесуального права та ґрунтується на припущеннях.

Свій відзив на апеляційну скаргу подала ОСОБА_2 просила постановити ухвалу про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та відмову у задоволені позову ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, проживання дітей з матір`ю відповідає інтересам дітей.

Колегія суддів погоджується з цим висновком районного суду, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.

Судом встановлене і матеріалами справи підтверджене таке.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 2007 року по 21 червня 2019 року, що підтверджується рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року.

У шлюбі у сторін народилися двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 зверталась до правоохоронних органів з заявами з приводу незаконних дій ОСОБА_1 та Солом`янським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві було розпочато досудове розслідування у кримінальних провадженнях внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №012011 від 17 жовтня 2018 року за ч. 1 ст. 125 КК України, № 0012471 від 30 жовтня 2018 року за ч. 1 ст. 125 КК України, № 0013826 від 06 грудня 2018 року за ч. 1 ст. 125 КК України, № 0005225 від 25 травня 2019 року за ч. 1 ст. 125 КК України.

25 травня 2019 року відносно ОСОБА_1 було складено терміновий обмежувальний припис строком на 10 діб.

Того ж дня, відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 липня 2019 року відносно ОСОБА_1 видано обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців, шляхом встановлення наступних заходів тимчасового обмеження його прав, а саме: заборони наближатися на відстань ближче 200 метрів до ОСОБА_2 за місцем її проживання (перебування) та заборони вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 липня 2019 року за №108-9370, орган вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_2 .

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно із частинами першою, другою статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно частини першої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Крім того, вирішуючи справу суд повинен враховувати вимоги статті 51 Конституції України, згідно якої кожному із подружжя гарантуються рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частину шосту статті 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі "Зоммерфельд проти Німеччини" ("Sommerfeld v. Germany") від 08 липня 2003 року, "Цаунеггер проти Німеччини" ("Zaunegger v. Germany") від 03 грудня 2009 року).

Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, обов`язок подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору законом покладено на орган опіки та піклування, а не на сторону спору.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Розглядаючи даний спір, колегія суддів прийшла до висновку, суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволені зустрічного позову.

На думку колегії суддів, апелянтом, не зважаючи на вимоги ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, попри його доводи в апеляційній скарзі, не доведено перед судом належними і допустимими доказами обставин, на які він послався в обґрунтування своїх заперечень проти первісного позову та в обґрунтування доводів зустрічного позову.

Всупереч твердженням апелянта, висновку органу опіки та піклування районним судом дана правильна оцінка.

Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом вимог Конвенції про права дитини матеріалам справи не відповідають.

Інші доводи апеляційної скарги свідчать про помилкове тлумачення позивачем за зустрічним позовом положень Сімейного Кодексу України, а тому також не можуть бути підставою для скасування правильного по суті та справедливого судового рішення.

Під час прийняття постанови колегія суддів, крім того, враховує вимоги Європейського суду з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 06грудня 2019 року.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

Є.М. Суханова