КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 363/2865/17 Апеляційне провадження № 22-ц/824/2357/2019Головуючий у суді першої інстанції - Чірков Г.Є. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019року Київський апеляційний суд ускладі:

суддя-доповідач ОніщукМ.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника позивача Антоненко Н.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПЛЕКС АГРОМАРС» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПЛЕКС АГРОМАРС» до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди завданої підприємству працівником,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ТОВ «КОМПЛЕКС АГРОМАРС» звернулось до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди завданої підприємству працівником.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував, що ОСОБА_4, який працював водієм автофургону, заподіяно шкоду підприємству під час виконання трудових обов'язків, у зв'язку з допущенням нестачі при перевезенні м'ясопродукції в період з 06.04.2016 по 07.05.2016. Тому, з урахуванням позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача суму збитків у розмірі 13 659 грн. 64 коп. та судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.10.2018 в задоволенні позову відмовлено (т. 2 а.с. 14-15).

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вказує, що матеріальна відповідальність працівника за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності, доведено склад матеріальної відповідальності: неналежне виконання відповідачем обов'язків за договором, наявність прямої дійсної шкоди та її розмір, наявність причинного зв'язку протиправним порушенням відповідача своїх обов'язків та шкодою, що наступила, вина працівника. До того ж, відповідно до КЗпП України чіткого обов'язку роботодавця відбирати письмові пояснення у працівника, який притягується до матеріальної відповідальності, немає.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28.12.2018 відкрито провадження у справі та надано строк для подання відзиву (а.с. 34-35).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08.01.2019 призначено справу до розгляду (а.с. 37).

07.02.2019 на адресу суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу. У якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явивсь, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відзиві на апеляційну скаргу просив розглянути справу за його відсутності. Судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

Суд апеляційної інстанції вважає ухвалене судом рішення законним і обґрунтованим з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що 23.03.2016 згідно наказу №2516 КА/к-п від 23.03.2016 ОСОБА_4 прийнятий на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс», на посаду водія автофургону ISUZU NQR № AI 1650 ВН автоколони № 3 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах встановленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора.

24.03.2016 з відповідачем укладено договір №656-В про повну матеріальну відповідальність згідно умов якого, працівник, що займає посаду водія автотранспортного парку, який виконує роботу безпосередньо пов'язану з прийманням для доставки, доставки та передачі переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов'язується дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Згідно наказу позивача №182КА/к-п-д від 18.04.2016 ОСОБА_4 переведено на посаду водія автофургону ISUZU NQR 71Р № AI 8612 ВВ автоколони № 3 та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах встановленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора.

Підприємство в свою чергу, зобов'язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезенні застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей.

Згідно п. 3 договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Пунктом 4 договору передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП Українипрацівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності, права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП Україниумовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Згідно положення ч. 3ст. 130 КЗпП України на працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за неодержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Посилання позивача на діючі у товаристві «Норми природних втрат ваги м'ясопродукції» від 01.11.2012 та 02.02.2013;Накази «Про систему обрахунку нестач м'ясопродукції при транспортуванні» від 17.02.2011 № 160, дія наказу відмінена та видано Наказ від 29.04.2016 № 160-1 не можуть слугувати доказом розрахунку збитків від недовозів м'ясопродукції і не можуть прийматися судом до уваги, з огляду на те, що представлені суду норми природних втратм'ясопродукції, які затверджені керівництвом ТОВ «Комплекс Агромарс» не містять посилання на науково-обгрунтовані та практично-експериментальні методи розрахунків,стосуються втрат ваги м'ясопродукції на складі, а не при транспортуванні.

Відповідно до роз'яснень Інституту продовольчих ресурсів Національної академії аграрних наук України від 29.09.2016 року № 406-3340, норми природних втрат м'яса птиці при міських та міжміських перевезеннях в авторефрижераторах розробляються та затверджуються кожним підприємством - виробником м'яса птиці в залежності від технології виробництва та обладнання, встановленому у конкретному підприємстві. Згідно наданих роз'яснень зазначено, що загальнодержавні норми природних втрат м'яса птиці при перевезеннях в авторефрижераторах відсутні.

З даного випливає, що позивач повинен мати розроблені та затверджені підприємством ТОВ «Комплекс «Агромарс» норми природних втрат м'яса птиці при міських та міжміських перевезеннях в авторефрижераторах, а також зобов'язаний нараховувати природні втрати м'ясопродукції після кожного її перевезення у випадках її нестачі, так як для кожного виду м'яса птиці мають бути свої природні втрати в залежності від технології виробництва та обладнання у кожному конкретному підприємстві.

Крім того, умови зберігання м'яса на складі значно відрізняються від умов його транспортування при міжміських перевезеннях, які мають в собі більше передумов для втрати ваги товаром ніж при отриманні на складі. Тому,в цьому випадку, застосовуються норми природного убутку м'яса і м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах, затверджених наказом Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 №339.

При цьому відповідно до пункту 1 розділу XV «Перехідних положень» Конституції України, закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.

Інші нормативні акти щодо цих правовідносин з того часу не розроблялися, а відтак не можуть бути враховані судом при розгляді цієї справи.

Тому по сьогоднішній день є чинними Норми природного убутку м'яса і м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах, затверджені наказом Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 № 339. Пунктом 2 Наказу передбачено, що ці Норми застосовуються при перевезеннях м'яса і м'ясопродуктів у авторефрижераторах(автомашинах, обладнаних приладами охолодження).

Так, в наказі Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 № 339 (п. І додатку 2 Наказу) зазначено, що норми природного убутку м'яса і м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах поширюються на підприємства державної та кооперативної торгівлі, на підприємства м'ясної промисловості, а також на автотранспортні підприємства незалежно від їх відомчого підпорядкування. Норми є граничними і застосовуються в тих випадках, коли при прийманні вантажу, що перевозиться в авторефрижераторах, виявлено фактичну нестачу товарів, яка визначається шляхом порівняння маси товару, зазначеної відправником (виготовлювачем) у супровідному документів, з фактично прийнятою масою товару, зафіксованою у приймальному акті (одержувачем) (п. З додатку 2 Наказу).

Таким чином, згідно вказаного нормативного акту вихідними даними для норм природного убутку у відсотках до маси нетто товару слугують відстань перевезення, спосіб упакування, пора року, коли здійснюється перевезення тощо.

При цьому вказані норми убутку застосовуються до кожного конкретного випадку перевезення товарів і розраховуються лише у випадку виявлення фактичної нестачі товару після прийняття вантажу одержувачем, а не на момент відвантаження товару перед його подальшим перевезенням.

Однак, що ні в накладних підприємства, ні в актах прийому-передачі не фігурують Норми убутку продукції під час її транспортування, які є обов'язковими для підприємств, що здійснюють господарську діяльність з м'ясом та м'ясопродуктами. Ця продукція під час транспортування холодильними рефрижераторами має здатність втрачати частину ваги і таке явище не залежить від працівника, якому ввірено доставку продукції.

Крім того, позивачем не розроблені та не затверджені норми природного убутку м'яса птиці при міських та міжміських перевезеннях в авторефрижераторах.

Таким чином, спосіб врахування норм природного убутку м'яса, здійснений позивачем, а звідси й спосіб виявлення розміру нестачі вантажу не відповідає основним засадам бухгалтерського обліку, не може вважатися повною, достовірною, послідовною та неупередженою звітністю.

Статтею 3 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» встановлено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Водночас згідно зі ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» передбачено основні принципи на яких ґрунтується бухгалтерський облік та фінансова звітність, серед яких зокрема: повне висвітлення, послідовність, безперервність, превалювання сутності за формою.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Відповідно до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому Наказом Мінфіну України № 88 від 24.05.1995:

- п.1.2. Господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

- п. 2.4. Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв'язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст. 130 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП Українипрацівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексуукладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно ст. 135-1 КЗпП Україниписьмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24, експедитори при перевезенні вантажів належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Статтею 136 КЗпП України, визначено, що покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівникам підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Згідно ч. 2 ст. 136 КЗпП, розпорядження власника або уповноваженого ним органу або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

У пунктах 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Пункт 1 частини 2 статті 133 КЗпП України встановлює обмежену матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих працівникові за користування. За умисне знищення та умисне зіпсуття того ж майна п. 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України встановлена повна матеріальна відповідальність.

Причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім).

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно ст. 130 КЗпП Українинеодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Позивач зазначав, що причиною виникнення збитків є неналежне виконання своїх трудових обов'язків відповідачем в період з 06.04.2016 по 07.05.2016, зокрема те, що ним не вжито заходів для попередження збитків, не своєчасно повідомлено керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених матеріальних цінностей, не забезпечено ведення обліку, складання і передачі у визначеному порядку товарно-грошових та інших звітів про рух та рештки ввірених матеріальних цінностей, стало причиною виникнення збитків.

При виконанні своїх трудових обов'язків відповідачем в період з 06.04.2016 по 07.05.2016 здійснено приймання, доставку та передачу контрагентам різноманітної м'ясної продукції.

У зв'язку з чим у вказаний період складалися відповідні видаткові накладні про поставку м'ясопродукції та акти приймання-передачі продукції, якими при відвантаженні товару контрагентам встановилася нестача м'ясопродуктів в тому чи іншому розмірі.

Внаслідок цього позивач вважав, що цивільну відповідальність по відшкодуванню заподіяної підприємству шкоди, слід покласти на відповідача, який здійснював її перевезення як водій-експедитор і несе повну матеріальну відповідальність.

Позивач зазначав, що відповідачем допущено недостачу понад норму природної втрати матеріальних цінностей (м'ясопродуктів) у розмірі 13 659грн. 64коп.

У зв'язку з вказаним підприємством прийнято накази № Н - 14276 від 10.04.2016, № Н - 14178 від 30.04.2016, № Н - 14279 від 11.05.2016 про утримання із заробітної плати водія ОСОБА_4 на відшкодування завданої шкоди.

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Відповідно до вимогст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, позивач зазначав, що дії відповідача спричинили нестачу ввірених йому матеріальних цінностей, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі продукції за період з 06.04.2016 по 07.05.2016.

Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов'язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, позивачем не доведено.

Крім того, не доведеним є те, що керівництвом товариства після отримання актів приймання-передачі вживалися достатні заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, пояснення у відповідача з приводу складених на протязі року актів по факту нестачі продукції не відбиралися, службове розслідування безлічі фактів нестачі продукції не проводилося, обставини систематичної нестачі не з'ясовувалися.

Також недоведеним залишилось те, що товариство створило належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено п. 2 договору про повну матеріальну відповідальність.

Виходячи з вищевказаного, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

У зв'язку з тим, що суд апеляційної скарги дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені позивачемсудові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПЛЕКС АГРОМАРС» - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПЛЕКС АГРОМАРС» до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди завданої підприємству працівником - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 25 березня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва