Номер провадження: 22-ц/813/594/19
Номер справи місцевого суду: 499/144/17-ц
Головуючий у першій інстанції Погорєлов І.В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 520/1347/17

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря - Драганової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики,за апеляційною скаргою адвоката Абрамова Максима Вікторовича - представника ОСОБА_4 на рішення Іванівського районного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Погорєлова І.В. 30 липня 2018 року,

встановив:

У лютому 2017 р. ОСОБА_4звернувся до судуз вищезазначеним уточненим у травні місяці позовом, в якому остаточно просить стягнути на його користь з відповідачки грошові кошти у розмірі - 117 000,00 доларів США у гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на день винесення судового рішення.

ОСОБА_4обґрунтовує свої вимоги тим, що 17.04.2007 р. між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики, що підтверджується розписками. Згідно розписки від 17.04.2007 р. відповідачка отримала від нього кошти у сумі - 32 000,00 дол. США для купівлі будівлі пекарні, розташованої за адресою - АДРЕСА_3

Відповідно до розписки від 17.04.2007 р. відповідачка отримала від нього кошти у сумі - 85 000,00 дол. США для купівлі квартири за адресою - АДРЕСА_1.

10.03.2017 р. він направив відповідачці письмову вимогу про повернення коштів, яка була отримана 1о.03.0217р.. Борг протягом встановленого строку, з дня отримання вимоги, не повернуто (Т. 1, а. с. 2 - 4, 97 - 99).

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 30.07.2018 р. у задоволеннівищевказаного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали суду від 01.03.2017 р., а саме знято з під арешту будівлю пекарні, загальною площею - 101,3 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_5, після набрання зазначеним рішенням законної сили.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у судовому засіданні були дослідженні оригінали розписок від 17.04.2007 р., відповідно до яких ОСОБА_5, 17.04.2007 року в 17 годин 00 хвилин в приміщенні будинку АДРЕСА_4, в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, отримала 85 000,00 дол. США для купівлі нею квартири АДРЕСА_2, та отримала 32 000,00 дол. США для купівлі нею будівлі пекарні по АДРЕСА_1

Таким, чином враховуючи відсутність у позивача оригіналу договору позики від 17.04.2007 року (в матеріалах справи наявна копія, яку представник позивача просив суд не брати до уваги), наявність оригіналів розписок повністю підтверджує виникнення між сторонами боргових відносин.

Факт знаходження оригіналу розписки у позивача підтверджує наявність невиконаного боргового зобов'язання відповідачкою перед позивачем.

Посилання відповідачки на ту обставину, що вона жодного разу не була в с. Бузинове Іванівського району Одеської області (місце написання боргових розписок), суд розцінює як спосіб захисту, оскільки відповідач зареєстрована в даному селі, що підтверджується довідкою про місце реєстрації відповідачки, копією паспорту.

Суд не приймає до уваги посилання відповідачки про те, що вона жодних розписок та договорів позики не підписувала, оскільки дана обставина підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до якої 30.05.2007 р. відповідачка зареєструвала право власності на будівлю пекарні по АДРЕСА_1, яку придбала відповідно до договору купівлі продажу від 21.05.2007 року, копія якого наявна в матеріалах справи. 03.05.2007 р. зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_2, яку придбала відповідно до договору купівлі продажу від 18.04.2007 р.. Разом з тим, відповідачка та її представник не надали до суду доказів на підтвердження відповідного майнового стану відповідачки у 2007 р., який би свідчив про можливість відповідачки фінансово-самостійно здійснювати дані правочини. Доказів, того що розписки відповідачка не писала не надано.

Таким чином, враховуючи вищенаведене суд констатує про наявність заборгованості відповідачки перед позивачем відповідно до боргових розписок від 17.04.2007 р. у загальному розмірі - 117 000,00 дол. США (85000,00 дол. США та 32000,00 дол. США), визнає дані розписки дійсними та такими, що мали місце.

Разом з тим, розглядаючи клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне його задовольнити, у зв'язку з наступним.

З оригіналів розписок від 17.04.2007 р. вбачається, що в них відсутнє посилання на кінцевий термін повернення боргу, дана обставина зазначена у договорі позики, однак як доказ суд його не приймає у зв'язку з клопотанням представника позивача та відсутністю оригіналу даного договору. Таким чином, дата підписання боргових розписок є датою коли у позичальника виникає право вимоги від боржника та датою початку перебігу строку позовної давності, яка за загальними правилами становить три роки.

Сплив позовної давності позбавляє можливості одержати судовий захист свого порушеного цивільного права за умови заяви сторони у спорі до винесення судом рішення.

Суд не приймає пояснення представника позивача про те, що строк позовної давності слід відраховувати з часу направлення листа-повідомлення у березні 2017 року, оскільки дана вимога була направлена відповідачці після звернення позивача до суду з вказаним позовом та відкриття провадження по справі (01.03.2017 року), а строк позовної давності щодо права вимоги повернення грошових коштів сплив 17.04.2010 р.. Поважності причин пропуску строку позовної давності представником позивача суду не надано.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики відмовити у зв'язку зі спливом строків позовної давності (Т. 2, а. с. 65 - 71).

Абрамов М.В. - представник ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, що хибним є висновок суду про початок перебігу строку позовної давності з дати написання розписок. У зв'язку з не встановленням строку повернення позики у розписках, борг повинен бути повернутий протягом 30 днів з дня пред'явлення відповідної вимоги. Саме з отриманням вимоги необхідно пов'язувати початок перебігу позовної давності, який не пропущено.

Абрамов М.В. - представник ОСОБА_4у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

ОСОБА_9 - представник ОСОБА_5 у відзиві на апеляційну скаргу вважає необхідним скаргу залишити без задоволення. Рішення суду залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Вказує, що правильним є висновок суду про застосування строку позовної давності. У розписках відсутнє посилання на кінцевий термін повернення боргу. Таким чином, дата написання розписок є датою, коли у позичальника виникло право вимагати повернення позики. Направлення вимоги про повернення боргу суд правильно не взяв до уваги, оскільки вона була направлена під час розгляду справи в суді.

ОСОБА_9 - представник ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримала викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Рішення суду вказаним вимогам законодавства у повній мірі не відповідає.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про існування між сторонами правовідносин позики, наявність боргу. Висновки суду в цій частині відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 509, 525, 526, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України) та процесуального (ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України) права.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За правилами, передбаченими ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або зміна його умов не допускається, якщо це не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 1046, 1047, 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій смій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом першої інстанції беззаперечно встановлено наявність заборгованості за договором позики.

Разом з тим, не можна погодитися з висновками суду про відмову в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позов є обґрунтований, але позивачем пропущено строк позовної давності, який необхідно відраховувати від дня написання розписки. Суд не прийняв до уваги направлену вимогу про повернення боргу, оскільки вона була направлена під час розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна. Цих висновків суд першої інстанції дійшов при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм вищевказаних норм матеріального права, а саме ст. 1049 ЦК України.

Оскільки у розписках не встановлено строку повернення боргу, іншого строку повернення боргу не встановлено, відповідно до положень ст. 1049 ЦК України позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це.

Відповідна вимога про повернення боргу була направлена позивачем 10.03.2017 р. та отримана відповідачкою - 10.03.2017 р.. Борг повинен був повернутий протягом 30 днів з дня її отримання, тобто у строк до - 10.04.2017 р.. Борг протягом вказаного періоду не повернуто. Направлення вимоги під час розгляду справи не має правового значення, оскільки між сторонами на цей час спір не вирішено.

Таким чином, хибним та таким, що не відповідає обставинам справи є висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності, перебіг якої почався з дати складення розписок (17.04.2017 р.).

Виходячи з вищевказаного, колегія суддів вважає, що доводи апелянта про помилковість висновку суду про початок перебігу строку позовної давності з дати написання розписок, необхідність його відрахування з моменту отриманням вимоги є обґрунтованими. Апеляційна скарга підлягає задоволенню. Позов підлягає задоволенню.

Офіційний курс долара США до гривні станом на 14.03.2019 р. становить - один долар США дорівнює 26,70 грн.. Таким чином, підлягає стягненню сума боргу у розмірі - 117 000 доларів США, що в еквіваленті станом на 14.03.2019 р. становить - 3 123 900 грн. = 117 000 доларів США х 26,70 грн..

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про задоволення позову за вищевказаного обґрунтування.

Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України необхідно стягнути з з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір, сплачений останнім за подання позову та апеляційної скарги (Т. 1, а. с. 1, Т. 2, а. с. 87), у сумі у сумі - 20 000,00 грн. = 8 000,00 грн. + 12 000,00 грн..

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Абрамова Максима Вікторовича - представника ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 30 липня 2018 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 (НОМЕР_1, реєстраційний номер облікової картки платник податків - НОМЕР_2) на користь ОСОБА_4 (НОМЕР_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4) заборгованість за позикою у розмірі - 117 000 (сто сімнадцять тисяч доларів) США, що станом на 14 березня 2019 року за офіційним курсом Національного Банку України (один долар США - 26,70 грн.) становить - 3 123 900 (три мільйона сто двадцять три тисячі дев'ятсот) грн. 00 коп..

Стягнути з ОСОБА_5 (НОМЕР_1, реєстраційний номер облікової картки платник податків - НОМЕР_2) на користь ОСОБА_4 (НОМЕР_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4) судовий збір у сумі - 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 березня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе