Справа № 444/3482/18 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/811/363/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. Львів

Справа № 444/3482/18

Провадження № 22-ц/811/363/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю ОСОБА_2, представника ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4

на ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 03 грудня 2018 року у складі судді Мікула В.Є.

у справі

за заявою представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Туринківської сільської ради Жовківського району, третя особа ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання бездіяльності дискримінаційною, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваною ухвалою у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Туринківської сільської ради Жовківського району, 3-тя особа : ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання бездіяльності дискримінаційною, відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Ухвалу оскаржив ОСОБА_4 подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що судом неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи.

Зазначає, що звернувся до суду із позовною заявою, в якій серед іншого просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Туринківської сільської ради Жовківського району Львівської області № 10 30-ої сесії 7-го демократичного скликання від 19.10.2018 p., яким передано у приватну власність земельну ділянку третій особі.Вказаним рішенням порушується право позивача на отримання земельної ділянки у власність із земель комунальної власності оскільки, спірна земельна ділянка була сформована за проектом землеустрою щодо відведення її у власність позивачу, однак через протиправну бездіяльність яка полягає у не прийнятті відповідачем рішення про передачу земельної ділянки позивачу, останній позбавлений можливості оформити право власності на таку земельну ділянку. Рішення сільської ради, яким передано у приватну власність земельну ділянку третій особі не відповідає актам цивільного законодавства оскільки, передавши земельну ділянку у приватну власність третій особі на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевість) відповідачем було допущено порушення вимог статей 79-1, 118 Земельного кодексу України, порушення вимог статей 22, 55 Закону України «Про землеустрій». На даний час рішення сільської ради є чинним і на підставі цього рішення ОСОБА_2 здійнив державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З огляду на вказане, після проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку у ОСОБА_2 виникло право вільно розпоряджатись такою земельною ділянкою, в тому числі право відчужувати її на користь інших осіб або передати у заставу, що у свою чергу ускладнить виконання судового рішення, оскільки відбудеться перехід права власності і позивач буде змушений знову звертатись до суду із позовом про витребування такої земельної ділянки від нового набувача.

Позивач у заяві про забезпечення позову просив суд накласти арешт на спірну земельну ділянку до набрання законної сили судовим рішенням.Даний вид забезпечення позову жодним чином не порушує право третьої особи на володіння та користування спірною земельною ділянко, оскільки по суті являється лише запобіжним заходом для недопущення зловживань третьою особою в ході судового розгляду справи шляхом відчуження спірної земельної ділянки.

Не погоджується з висновком суду про те, що забезпечення позову у поданій заяві буде підміною прийнятого раніше рішення, оскільки такий захід забезпечення позову як накладення арешту на земельну ділянку сам по собі не скасовує право власності на таку земельну ділянку третьої особи, а лише є запобіжним заходом, аби по-перше, унеможливити зловживання з боку учасника справи шляхом вчинення дій спрямованих на відчуження земельної ділянки, по-друге, слугує гарантією реальної можливості захисту прав особи, яка звернулася до суду для їх захисту.

Просить ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 03 грудня 2018 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким накласти арешт на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 до набрання законної сили судовим рішенням по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

30.11.2018 року представником позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подано заяву про забезпечення позову у якій він просив постановити ухвалу, якою накласти арешт на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 до набрання законної сили судовим рішенням. Заборонити ОСОБА_2 /проживає за адресою : АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_2/ вчиняти будь-які дії щодо відчуження земельної ділянки, в тому числі, але не виключно будувати (зводити) капітальні споруди на земельній ділянці за кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні заяви суд першої інстанції прийшов до висновку, що зазначене забезпечення у поданій заяві буде підміною прийнятого раніше рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК).

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій по вжиттю судом, на прохання осіб, які беруть участь у справі, передбачених законом заходів, які гарантують в майбутньому реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника). Інститут забезпечення позову в цивільному процесі дозволяє гарантувати дійсне і ефективне виконання судового рішення, а тим самим і здійснення реального захисту порушених, оспорюваних і невизнаних прав, свобод та інтересів осіб. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно із роз'ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

ОСОБА_4 звернувся до Жовківського районного суду Львівської області з позовом до Туринківської сільської ради Жовківського району, 3-тя особа : ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання бездіяльності дискримінаційною, відшкодування моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, власником майна на яке просять накласти арешт є ОСОБА_2, який у справі є третьою стороною та заявником не заявлено позовних вимог саме до ОСОБА_2

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно третьої особи немає.

Отже доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими, не підлягають задоволенню та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права під час розгляду даної справи.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає, що cудом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4- залишити без задоволення.

Ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 03 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.03.2019 року.

Головуючий

Судді