Номер провадження: 22-ц/813/5279/19
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Жукова Т.В.,

представника відповідача АКБ «Одеса-Банк» - адвоката Козлова М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Юридичний департамент «Дікон-Юг», Відкритого акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Одеса-Банк» про визнання відсутнім права вимоги,

встановив:

04 березня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив суд визнати відсутнім у ПП «Юридичний департамент «Дікон-Юг» права вимоги до ОСОБА_1 за договором № 183/07-Ф від 21.12.2007 р. про надання довгострокового кредиту у вигляді відновлювальній кредитної лінії, а також стягнути з відповідачів судові витрати на правничу допомогу у розмірі 30 500 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2019 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вищевказаного рішення, та постановлення нового, про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив неї (а.с.141-144), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.12.2007 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний банк «Одеса-Банк», правонаступником якого є ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Одеса-Банк» та позивачем ОСОБА_1 був укладений договір № 183/07-Ф про надання довгострокового кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 1 000 000 грн. (далі - Кредитний договір).

15.05.2013 року між ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Одеса-Банк» та ПП «Юридичний департамент «Дікон-Юг» був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Одеса-Банк» передало вказаному ПП право вимоги за Кредитним договором № 183/07-Ф про надання довгострокового кредиту у вигляді відновлювальній кредитної лінії.

Таким чином, право вимоги за вказаним Кредитним договором перейшло до ПП «Юридичний департамент «Дікон Юг».

Саме з цих підстав виходив суд першої інстанції при ухваленні судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

При цьому суд обгрунтовано виходив із того, що у відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Так, за змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Частиною першою ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суд також правильно вказав, що вищевказані положення узгоджуються з нормами ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Розглядаючи даний спір, суд правильно виходив із того, що під час укладання оспорюваного договору про відступлення права вимоги сторонами було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про визнання відсутнім права вимоги у відповідача, не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 та його представника адвоката Жукова Т.В. про те, що в даному випадку предметом спору є не визнання дійсним або недійсним договору про відступлення права вимоги, а відсутність у ПП «Юридичний департамент «Дікон-Юг» права вимоги до ОСОБА_1 , є частково слушними, однак безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається із позовної заяви, підписаної позивачем ОСОБА_1 та його представником адвокатом Жуковим Т.В., вона має назву: «Про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги».

Крім того, в самій позовній заяві, апеляційній скарзі та поясненнях до неї, заявники позову та апеляційної скарги посилались на Договір № 1 про відступлення права вимоги, укладений між ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Одеса-Банк» та ПП «Юридичний департамент «Дікон-Юг» 15.03.2018 року, в той час як вказаний Договір № 1 про відступлення права вимоги був укладений 15.05.2013 року (а.с.14). Саме згідно вказаного Договору № 1 ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Одеса-Банк» передало вказаному ПП право вимоги за Кредитним договором № 183/07-Ф про надання довгострокового кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії.

Також слід зазначити, що всі доводи позивача, заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 та його представника - адвоката Жукова Т.В. пов`язані з тим, що вказані особи не визнають вищевказаного Договору №1, укладеного між ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Одеса-Банк» та ПП «Юридичний департамент «Дікон-Юг» 15.05.2013 року, а тому помилково вважають, що у вказаного ПП не виникло право вимоги до ОСОБА_1 щодо погашення кредитної заборгованості за Кредитним договором 21.12.2007 року, укладеного між ЗАТ «Акціонерний комерційний банк «Одеса-Банк», правонаступником якого є ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Одеса-Банк», та позивачем ОСОБА_1 № 183/07-Ф про надання довгострокового кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості у сумі 1 000 000 грн.

Разом з тим, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

За змістом ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у відповідності до ст. 1077 ЦК України поняття відступлення права вимоги (цесії) є відмінним від поняття факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що Договір №1 від 15.05.2013 року, укладений між ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Одеса-Банк» та ПП «Юридичний департамент «Дікон-Юг» про відступлення права вимоги, за Договором № 183/07-Ф про надання довгострокового кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії, по своїй суті є договором про відступлення права вимоги (цесії).

Відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія - це факт заміни особи у зобов`язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов`язання. Так, договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний Цивільний кодекс України такого не забороняє.

Нормами ЦК України не встановлено заборони щодо платності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу, а якщо - безоплатний, то застосовуються положення про договір дарування.

Колегія суддів також зазначає, що при вирішенні даного спору суд обгрунтовано взяв до уваги зміст постанов Верховного Суду від 21 березня 2018 у справі № 910/2489/17, та від 17 грудня 2018 року у справі справа №761/15661/16-ц.

Більше того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вказаний Договір № 1 про відступлення права вимоги був предметом розгляду по 3-м судовим справам, по яким були ухвалені 3 судових рішення і які були залишені без змін, в частині виникнення права вимоги у ПП «Юридичний департамент» «Дікон-Юг» до ОСОБА_1 щодо погашення останнім кредитної заборгованості за Кредитним договором від 21.12.2007 року № 183/07-Ф, у тому числі Постановами Верховного Суду від 05 вересня 2018 року, справа № 1505/3691/2112, провадження № 61-34888св18, та від 13 лютого 2019 року, справа № 522/18180/15-ц, провадження № 61-35785св18.

Копії всіх вказаних судових рішень маються в матеріалах справи (а.с.33-35, 36-38, 39-40, 41-44, 46-51, 54-59, 60-68, 145-151).

У зв`язку з цим, на думку колегії суддів доводи позивача, заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 та його представника - адвоката Жукова Т.В. направлені не на що інше, як на фактичний перегляд вказаних судових рішень і безпідставного доведення перед судом того, що у ПП «Юридичний департамент Дікон-Юг» не виникло права вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором № 183/07-Ф від 21.12.2007 року, що є недопустимим.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.12.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра