Постанова

Іменем України

25 березня 2019 року

м. Київ

справа № 712/9946/15-ц

провадження № 61-21147св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Черкаська міська рада,

третя особа - Приватний нотаріус Черкаського міського управління юстиції в Черкаській області Захарченко Анжела Іванівна,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 08 листопада 2016 року у складі судді Пироженко В. Д. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Фетісової Т. Л., Василенко Л. І., Бородійчука В. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Черкаської міської ради, третя особа - Приватний нотаріус Черкаського міського управління юстиції в Черкаській області (далі - Приватний нотаріус Черкаського МУЮ) Захарченко А. І., про витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що згідно з договором дарування від 11 січня 2012 року ОСОБА_6 подарував їй 87/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, у зв'язку з чим до неї перейшло право користування частиною земельної ділянки, на якій розміщене домоволодіння. У 2013 році ОСОБА_6 звернувся з позовом до неї про визнання договору дарування удаваним правочином. Справа розглядалася судами неодноразово. Останнім рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 21 листопада 2014 року було визнано, що між нею та ОСОБА_6 було укладено фактично договір купівлі-продажу. Також накладено арешт на житловий будинок. Однак рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 11 березня 2015 року вказане рішення місцевого суду було скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання недійсним договору купівлі-продажу, відмовлено. Однак 15 січня 2014 року ОСОБА_6 продав спірний житловий будинок ОСОБА_5 В подальшому, 18 грудня 2016 року ОСОБА_5 відчужив ОСОБА_7 земельну ділянку, на якій знаходився будинок. Оскільки всі правочини були вчинені після накладення арешту рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 21 листопада 2014 року, то вона має право витребувати спірну нерухомість в її нинішнього володільця. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила витребувати у ОСОБА_7 87/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 та 87/100 частин земельної ділянки.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 08 листопада 2016 року позов залишено без задоволення.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірний житловий будинок знесений. Рішенням Черкаської міської ради від 19 листопада 2015 року № 2-1787 «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність» ОСОБА_5 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0479 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 2015 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_7 спірну земельну ділянку, будь-які заборони на її відчуження були відсутні, у зв'язку з чим ОСОБА_7 є добросовісним набувачем вказаного майна. Отже, позивачем не доведено наявність у неї права на витребування спірного майна - земельної ділянки та житлового будинку, який фактично не існує і не перебував у власності ОСОБА_7

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 15 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 08 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подаладо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справкасаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 08 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 15 березня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що ОСОБА_7 є недобросовісним набувачем, оскільки вона придбала спірну земельну ділянку за ціною, яка в 68 разів нижче ринкової. Спірне майно вибуло з володіння всупереч її волі. Правочини з відчуження земельної ділянки були вчинені на підставі скасованого рішення суду та після накладення арешту на це майно. У зв'язку з придбанням частини домоволодіння (наразі знесеного) до неї також перейшло право власності на частину земельної ділянки, на якій воно розташоване. Тому шляхом пред'явлення віндикаційного позову вона має право витребувати своє майно в іншої особи.

У червні 2017 року ОСОБА_7 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку. ОСОБА_6 та/або ОСОБА_4 ніколи не були власниками спірної земельної ділянки. Лише рішенням Черкаської міської ради від 19 листопада 2015 року № 2-1787 «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність» ОСОБА_5 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0479 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказана ділянка була придбана нею у законного власника на підставі договору-купівлі продажу, а тому вона є добросовісним набувачем. Єдиним можливим способом захисту порушеного права ОСОБА_4 (якщо нею буде доведено факт порушення) є пред'явлення позову до ОСОБА_6 про відшкодування вартості житлового будинку.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 травня 2018 року справу № 712/9946/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 лютого 2011 року ОСОБА_6 належало 87/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1.

За договором дарування від 11 січня 2012 року ОСОБА_6 передав ОСОБА_4 вказану частину житлового будинку у власність.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 11 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 23 вересня 2013 року, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним правочином задоволено. Визнано договір дарування від 11 січня 2012 року удаваним правочином. Визнано, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, який визнано недійсним. Застосовано двосторонню реституцію та повернено сторони в первісний стан шляхом визнання за ОСОБА_6 права власності на 87/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справвід 11 грудня 2013 року рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 11 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 23 вересня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 21 листопада 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано договір дарування частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд від 11 січня 2012 року удаваним правочином. Визнано, що 11 січня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу 87/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. До набрання рішенням законної сили накладено арешт на вказане майно.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 11 березня 2015 року рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 21 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 15 січня 2014 року, посвідченим Приватним нотаріусом Черкаського МУЮ Захарченко А. І. та зареєстрованим в реєстрі за № 79, ОСОБА_6 продав ОСОБА_5 житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1.

Вказаний договір було посвідчено на підставі рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 24 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили 12 листопада 2013 року.

Довідкою Комунального підприємства «Черкаського бюро технічної інвентаризації» від 14 грудня 2015 року № 8070о підтверджується, що при проведенні 14 грудня 2015 року поточної інвентаризації по АДРЕСА_1 встановлено, що на земельній ділянці житловий будинок, господарські будівлі та споруди знесені.

Рішенням Черкаської міської ради від 19 листопада 2015 року № 2-1787 «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність» ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0479 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18 грудня 2015 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_7 вищевказану земельну ділянку.

Ухвалою Соснівського районного суду міста Черкаси від 16 лютого 2016 року було накладено арешт на земельну ділянку по АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5

Допитаний в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_9 пояснив, що він разом з дружиною ОСОБА_7 уклав з ріелторською компанією «Резиденція плюс» угоду з проведення посередницьких та консультаційних послуг з пошуку об'єкта нерухомості. Йому було запропоновано купити земельну ділянку по АДРЕСА_1. Житлового будинку на вказаній ділянці не було. З того часу він розпочав власне будівництво.

Вказана обставина підтверджується договором на проведення посередницьких та консультаційних послуг з пошуку об'єкта нерухомості від 16 грудня 2015 року № 191-12-2015, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Резиденція плюс» та ОСОБА_7, а також актом виконаних робіт від 18 грудня 2015 року.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 просила витребувати у ОСОБА_7 87/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 та 87/100 частин земельної ділянки на підставі статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України).

За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

Встановивши, що житловий будинок перестав фізично існувати до придбання ОСОБА_7 земельної ділянки по АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 не була власником цієї ділянки, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що позивачем не доведено наявність у неї права на витребування спірного майна у ОСОБА_7, у зв'язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалив законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання ОСОБА_4 на те, що придбавши частину домоволодіння (наразі знесеного), до неї також перейшло право власності на частину земельної ділянки, на якій воно розташоване, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Судами встановлено, що спірна земельна ділянка перебувала в користуванні ОСОБА_6 як власника 87/100 часток домоволодіння.

Тому при набутті за договором дарування у власність відповідну частку житлового будинку, до позивача перейшло не право власності, а право користування частиною земельної ділянки на умовах, встановлених для попереднього землекористувача.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_6 відчужив ОСОБА_5 житловий будинок під час дії накладеного на нього арешту, є неспроможними, оскільки Соснівським районним судом міста Черкаси арешт був накладений 21 листопада 2014 року, а відчуження вказаного майна здійснено 15 січня 2014 року.

Аргументи касаційної скарги про те, що правочини з відчуження земельної ділянки були вчинені на підставі скасованого рішення суду, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_5 набув право власності на земельну ділянку площею 0,0479 га по АДРЕСА_1 на підставі рішення Черкаської міської ради від 19 листопада 2015 року № 2-1787 «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність» і в подальшому відчужив вказане майно ОСОБА_7

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 08 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов