КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/153/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. Київ

Справа № 761/38332/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Чобіток А.О., Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря судового засідання Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана її представником ОСОБА_3,

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року, постановлену у складі судді Савицького О.А., про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Патрєва ЮліяПавлівна про визнання правочину удаваним та скасування реєстрації права власності,

встановив:

8 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Патрєва Ю.П. про визнання правочину удаваним та скасування реєстрації права власності.

Одночасно з позовною заявою представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просить в порядку забезпечення позову накласти арешт на нерухоме майно - Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 із забороною вчиняти будь-які дії, спрямовані на його відчуження. Заяву обґрунтовано тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, матеріали справи повернути до суду першої інстанції для вирішення заявленого питання, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Вказувала, що до позовної заяви долучені Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 25.09.2018 року щодо об'єкта нерухомого майна, з якої вбачається, що 17.08.2018 року відповідач ОСОБА_5 набула право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі оскаржуваного договору дарування №875 від 17.08.2018 року та копія рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19.06.2003 року по цивільній справі №2-28, яким проведено розподіл майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме визнано за ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, визнано за відповідачем ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Таким чином предметом позову, що поданий позивачем на розгляд суду, є визнання правочину щодо відчуження спірного майна недійсним та скасування державної реєстрації права власності сторони цього правочину, наслідком чого є повернення майна в натурі відчужувачу цього майна.

Отже, між сторонами дійсно виник спір у зв'язку із протиправним відчуженням спірного нерухомого майна сторонами оскаржуваного правочину, тому, виходячи з характеру заявлених вимог та те, що на сьогодні право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_5 на підставі оскаржуваного договору дарування, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що нібито відсутні обставини, які б свідчили, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу у їх відсутність у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши представника позивача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

З виділених матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просила:

- договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, укладений 17 серпня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П. за реєстровим №875 - визнати удаваним правочином, у зв'язку з чим визнати його недійсним,

- визнати недійсним з моменту укладення прихований договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, укладений 17 серпня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям речових прав на нерухоме майно запис про право власності), який здійснено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П. про державну реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1. Відповідно до договору дарування № 875 від 17 серпня 2018 року відповідач ОСОБА_4 відчужив належну йому іншу частину (1/2) квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5 з подальшою державною реєстрацією права власності за останньою.

Вважає, що її право, як співвласника спірної квартири, порушено, оскільки фактично між відповідачами відбулось укладання договору купівлі-продажу частки спірної квартири з метою уникнення відповідачем ОСОБА_4 обов'язку виконати вимоги ст. 362 ЦК України, а саме письмово повідомити позивача про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає, що унеможливило для позивача скористатися переважним правом перед відповідачем ОСОБА_5 та іншими особами на купівлю 1/2 частки спірної квартири за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 посилалася на існування нагальної потреби вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, з огляду на явно девіантну поведінку сторін оскаржуваного правочину, з огляду на існування цілком обґрунтованого припущення про можливість подальшого відчуження спірного майна за іншими правочинами, що істотно утруднить або взагалі призведе до неможливості виконання рішення суду за спором, за вирішенням якого позивачка звернулася до суду.

Також посилалася на адекватність заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на відчужене майно із забороною вчиняти будь-які дії, спрямовані на його подальше відчуження, оскільки вжиття заявлених позивачем заходів не перешкодить відповідачу ОСОБА_5 у користуванні спірним майном. Тим більше, що остання ані до, ані після укладення оскаржуваного правочину не здійснила жодних дій щодо реалізації власного права користування спірним житловим приміщенням, його не оглядала, за адресою місцезнаходження майна не з'являлася.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява представника позивача стосовно забезпечення позову до подання позовної заяви не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не зазначено, а судом не встановлено обставин, які б свідчили, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Однак погодитись у повному обсязі із висновками суду першої інстанції неможливо виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.п. 1-2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Враховуючи викладене, оскільки предметом даного спору є вимоги про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки спірної квартири АДРЕСА_1, яка може бути відчужена до вирішення справи по суті, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, Ѕ частини спірної квартири АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_5 на підставі договору дарування № 875 від 17 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П., який є предметом розгляду даної справи. Оскільки сам факт звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 свідчить про наявність спору між сторонами, предметом спору є договір щодо нерухомого майна, то накладення арешту на це майно з метою забезпечення позову є співмірним з заявленими позовними вимогами.

Відповідач ОСОБА_5 є титульним власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, яка є предметом спору за позовом ОСОБА_2, та до вирішення справи може здійснити відчуження зазначеної частки квартири на користь третіх осіб.

Колегія суддів вважає обґрунтованим припущення позивача, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулась.

Таким чином, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції належним чином не врахував положення ст. 149-150 ЦПК України, що регулюють питання вжиття заходів забезпечення позову, та безпідставно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно.

Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала не може бути визнана законною та обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню з ухваленням постанови про часткове задоволення заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, що зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_5

При цьому колегія суддів вважає, що накладення арешту на спірне нерухоме майно є достатнім для забезпечення даного позову, адже арешт майна передбачає заборону на право розпорядження майном, а тому підстави для задоволення заяви ОСОБА_2 в частині одночасного застосування іншого виду забезпечення позову - заборони вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, - відсутні.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана її представником ОСОБА_3, - задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року - скасувати та постановити нове судове рішення:

Заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Патрєва Юлія Павлівна про визнання правочину удаваним та скасування реєстрації права власності - задовольнити частково.

Накласти арешт на 1/2частини квартири АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 17 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Юлією Павлівною за реєстровим № 875.

Стягувач: ОСОБА_2, місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код: НОМЕР_1.

Боржник: ОСОБА_5, місце проживання: АДРЕСА_5, ідентифікаційний код: НОМЕР_2.

Постанова підлягає негайному виконанню.

Строк пред'явлення до виконання - три роки.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24 січня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Чобіток А.О.

Шебуєва В.А.