Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 522/3791/14-ц

провадження № 61-35684св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач-1 - ОСОБА_3 ,

представники відповідача-1: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

відповідач-2 - ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси у складі судді Єршової Л. С. від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області в складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Плавич Н. Д. від 29 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 17 травня 2012 року він надав ОСОБА_3 у позику 960 000,00 грн з терміном повернення до 17 травня 2013 року, про що відповідачем була складена відповідна розписка. Цього ж дня, ОСОБА_6 надав гарантійний лист на повернення ОСОБА_3 взятих у позику грошових коштів та зобов'язався сплатити компенсацію в сумі 100 000,00 грн у разі не повернення останньою зазначених коштів.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 свої зобов'язання за договором позики не виконала, кошти в обумовлений строк не повернула, з урахуванням уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договором позики у сумі 960 000,00 грн, проценти за користування позикою у сумі 287 600,00 грн; 3% річних у сумі 87 820,27 грн; стягнути з ОСОБА_6 на свою користь за гарантійним листом компенсацію у сумі 100 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 17 травня 2012 року у сумі 1 335 420,27 грн, із яких: 960 000,00 грн - сума боргу; 287 600,00 грн - проценти за користування позикою; 87 820,27 грн - 3% річних. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконала, кошти позивачу в установлений строк не повернула, у зв'язку з чим гроші підлягають стягненню на користь позивача з урахуванням процентів за користування коштами на рівні облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ), а також 3% річних згідно з частиною другою статті 625 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_6 , суд виходив із відсутності правових підстав для стягнення компенсації за гарантійним листом, оскільки гарантія була надана фізичною особою, що суперечить чинному законодавству України.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не з`ясували всіх фактичних обставин справи; не надали належної оцінки доводам відповідача про те, що остання не брала у борг у позивача будь-яких коштів; розписки на посвідчення передання їй грошових коштів не писала, тому не може нести боргові зобов'язання перед позивачем.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 не переглядалося в апеляційному порядку та не оскаржується в суді касаційної інстанції, то в цій частині не є предметом касаційного перегляду (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 522/3791/14-ц з Приморського районного суду м. Одеси. Зупинено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2015 року до закінчення касаційного провадження.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указана справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 листопада 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 12 травня 2012 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 у позику 960 000,00 грн з терміном повернення до 17 травня 2013 року, про що відповідачем була складена відповідна розписка.

Після закінчення строку виконання зобов`язання відповідач борг не повернула.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 , крім переданих відповідачу 960 000,00 грн основного боргу за договором позики, просив стягнути на свою користь 287 600,00 грн процентів за користування позикою за період з 18 травня 2012 року по 04 червня 2015 року на підставі частини першої статті 1048 ЦК України та 87 820,27 грн - 3% річних за період з 18 травня 2012 року по 04 червня 2015 року згідно із частиною другою статті 625 ЦК України.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частини перша та друга статті 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно висновку № 115/02 від 19 травня 2017 року судово-почеркознавчої експертизи, проведеної експертом Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, рукописний запис « ОСОБА_3 » у розписці про одержання в борг 960 000,00 грн від 17 травня 2012 року, укладеній та підписаній від імені ОСОБА_3 , розміщений нижче друкованого тексту в графі «підпис», виконаний ОСОБА_3 Вирішити питання про те, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_3 у наданій на експертизу розписці про одержання в борг 960 000,00 грн від 17 травня 2012 року, розміщений нижче друкованого тексту в графі «підпис», самою ОСОБА_3 або іншою особою, не виявляється можливим з причин, викладених у пункті 2 дослідницької частини висновку, зокрема, недостатньою кількістю порівняльного матеріалу.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики, обґрунтовано виходили із того, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується розпискою, яка в силу вимог частини другої статті 1047 ЦК України підтверджує як факт отримання коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти ОСОБА_1 до 17 травня 2013 року. Оскільки у визначений у договорі строк кошти позивачу повернуті не були, у позивача були підстави для звернення до суду з цим позовом. Таким чином, суди встановили справжню правову природу укладеного між сторонами договору та дійшли правильного висновку про виникнення між сторонами боргових зобов`язань.

ОСОБА_3 не було надано належних та допустимих доказів, які б спростували факт отримання грошових коштів від ОСОБА_1 .

У той же час, колегія суддів не погоджується із визначеним судом розміром заборгованості за договором позики, який підлягає стягненню з ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України встановлено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У зв`язку з тим, що умовами договору позики розмір процентів не передбачено, позивач, здійснюючи розрахунок суми відповідних процентів, що підлягає стягненню з позичальника, виходив із облікової ставки НБУ, вказуючи при цьому період для такого нарахування з 18 травня 2012 року (наступний день після складання розписки) по 04 червня 2015 року (дата подання уточненої позовної заяви).

Водночас, згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, зі спливом строку, на який була надана позика, припиняється право позивача нараховувати проценти за договором.

За умовами договору позики (боргової розписки) від 17 травня 2012 року сторони погодили, що позику в сумі 960 000,00 грн надано до 17 травня 2013 року.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 17 травня 2013 року позивач не мав правових підстав для нарахування процентів.

З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що на користь позивача належить стягнути за договором позики від 17 травня 2012 року проценти за користування коштами, що включає період з 18 травня 2013 року по 04 червня 2015 року, є помилковими.

Проценти за користування грошовими коштами (позикою) у розмірі 960 000,00 грн за період з 18 травня 2012 року по 17 травня 2013 року включно (365 днів) за обліковою ставкою НБУ - 7,5% складають 72 000 грн (960 000 х 365 х 0,075/365).

Також колегія суддів не погоджується із наданим позивачем розрахунком 3% річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вони нараховані позивачем за період з 18 травня 2012 року по 04 червня 2015 року, тоді як позика була надана до 17 травня 2013 року.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки боржником в установлений договором позики строк (17 травня 2013 року) грошові кошти не повернуті, то у позивача виникло право на стягнення 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України з 18 травня 2013 року, які він просив стягнути по 04 червня 2015 року (дата подання уточненої позовної заяви).

3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 18 травня 2013 року по 04 червня 2015 року включно (748 днів) складають 59 020,27 грн (960 000 ? 3 / 100/ 365 ? 748).

Отже, загальний розмір заборгованості відповідача за договором позики від 17 травня 2012 року складає 1 091 020,27 грн, із яких: 960 000,00 грн - сума позики; 72 000 грн - проценти за користування коштами за період з 18 травня 2012 року по 17 травня 2013 року включно; 59 020,27 грн - 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до статті 412 ЦПК України оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 17 травня 2012 року підлягають зміні.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи наведене, судові витрати сплачені сторонами у цій справі підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з ОСОБА_3 на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 2 985,32 грн (розмір заявлених вимог - 1 335 420,27 грн (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню - 1 091 020,27 грн (81,70 %), розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом - 3 654 грн (3654 х 81,70 : 100 = 2985,32).

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а тому сплачений останньою судовий збір у сумі 1 827 грн за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача на її користь також пропорційно в розмірі 334,34 грн, сплачений ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 4 384,80 грн за подання касаційної скарги підлягає стягненню з позивача на користь відповідача у розмірі 802,42 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 17 травня 2012 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 17 травня 2012 року 1 091 020,27 грн, із яких: 960 000,00 грн - сума позики; 72 000 грн - проценти за користування коштами; 59 020,27 грн - 3 % річних.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 985,32грн грн судового збору, сплаченого за подання позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 334,34 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 802,42 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська
Судді С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило