Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 535/2658/14

провадження № 61-10230св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 14 червня 2016 року у складі судді Колотієвського О. О. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року у складі колегії суддів Мартєва С. Ю., Кузнєцової О. Ю., Хіль Л. М.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просило достроково стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заборгованість за кредитним договором з від 28 липня 2008 року, яка станом на 08 грудня 2014 року складає 53 634,79 доларів США та 15 603,40 грн, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 08 грудня 2014 року в гривневому еквіваленті складає 848 321,60 грн з яких: заборгованість за кредитом - 47 986 доларів США; заборгованість по сплаті відсотків за фактичне користування кредитом - 5 648,79 доларів США; пеня за прострочку по тілу - 8 030,92 грн; пеня за прострочку по відсотках - 7 572,48 грн; здійснити стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки по договору іпотеки від 28 липня 2008 року, а саме на будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , встановити спосіб реалізації предмету іпотеки, шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні не нижче 90 відсотків ціни предмету іпотеки, яка буде встановлена суб`єктом оціночної діяльності в межах процедури виконавчого провадження, кошти отримані від реалізації предмету іпотеки направити на погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 28 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у сумі 41 600 доларів США зі строком користування коштами до 27 липня 2018 року.

Виконання вказаних зобов`язань ОСОБА_1 забезпечено порукою ОСОБА_2 (договір поруки від 28 липня 2008 року) та порукою ОСОБА_3 (договір поруки від 22 червня 2009 року).

28 липня 2008 року між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за умовами якого, в забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 , в іпотеку банку передано будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_4 і ОСОБА_3 .

У зв`язку з невиконанням зобов`язання за кредитним договором станом на 08 грудня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 53 634,79 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 08 грудня 2014 року складає 848 321,60 грн.

ПАТ «Фідобанк» направляв вимогу на адресу позичальника та поручителів вимои про дострокове повернення суми кредиту, яка була отримана 03 жовтня 2014 року, які не виконані відповідачами, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 14 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року, позов задоволено.

Вирішено достроково стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заборгованість за кредитним договором з від 28 липня 2008 року, яка станом на 08 грудня 2014 року складає 53 634,79 доларів США та 15 603,40 грн, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 08 грудня 2014 року в гривневому еквіваленті складає 848 321,60 грн з яких: заборгованість за кредитом - 47 986 доларів США; заборгованість по сплаті відсотків за фактичне користування кредитом - 5 648,79 доларів США; пеня за прострочку по тілу - 8 030,92 грн; пеня за прострочку по відсотках - 7 572,48 грн.

Вирішено здійснити стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки, шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні не нижче 90 відсотків ціни предмету іпотеки, яка буде встановлена суб`єктом оціночної діяльності в межах процедури виконавчого провадження. Кошти, отримані від реалізації предмету іпотеки направити на погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що відповідачі порушили взяті на себе зобов`язання, визначені кредитним договором та договорами поруки щодо своєчасного повернення кредиту і сплати відсотків за його користування, що призвело до виникнення заборгованості, право на дострокове повернення якої набув банк, зокрема шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань по кредитному договору ПАТ «Фідобанк» наділений правом стягнути борг по кредитному договору одночасно із зверненням стягнення на предмет іпотеки по договору іпотеки, оскільки позичальник є відмінною особою від особи іпотекодавця (майновий поручитель).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та відмовити у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків, що банк належним чином виконав умови кредитного договору, оскільки згідно заяв на видачу готівки кошти за кредитним договором отримував не позивальник, а інша особа - ОСОБА_4 . Будь-яких документів, які б свідчили про законність отримання ОСОБА_4 коштів за кредитним договором матеріали справи не містять. Апеляційний суд, перевіряючи вказані обставини, прийняв до уваги надану йому представником банку довіреність ОСОБА_1, якою надано право ОСОБА_4 отримувати кошти за кредитним договором, разом з тим, жодним чином не мотивував поважність причин неподання цього доказу в суді першої інстанції. Вказану довіреність ОСОБА_1 вважає сумнівною.

Також апеляційним судом не враховано, що у матеріалах справи відсутні усі додаткові угоди до кредитного договору та відповідно договорів поруки і іпотеки. Внаслідок укладення додаткових угод кредитором і позичальником змінювались умови договорів, в тому числі строк користування кредитом, який збільшено на 5 років - до 27 липня 2023 року. Таким чином, на підставі поданих банком документів неможливо було встановити всі обставини видачі та супроводження кредиту, а отже і наявність підстав для задоволення позову.

Судами не надано оцінки положенням кредитного договору, які передбачають умови дострокового повернення кредиту та настання відповідальності позичальника, не встановлено, чи дотримано кредитором таких вимог та чи виникло у нього право достроково вимагати повернення кредиту.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення судами вимог статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», оскільки позивачем не зазначено початкову ціну предмета іпотеки для його реалізації, визначеної відповідно до частини шостої 38 Закону України «Про іпотеку», а посилання суду у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статей 39, 43 Закону України «Про іпотеку», оскільки встановлення ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Такого висновку дотримується Верховний Суд України у постанові від 07 жовтня 2015 року у справі №6-1935цс15, який є обов`язковим для судів.

Отже, позовні вимоги банку у наведеній редакції суперечать вимогам статті 39 Закону України «Про іпотеку» та задоволенню не підлягають.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, ПАТ «Фідобанк», заперечує проти доводів відповідача та просить залишити ухвалені у справі рішення суду першої та апеляційної інстанції без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 1054 ЦК Українивизначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК Українивстановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК Україниякщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 546 ЦК Українипередбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК Україниіпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК Україниу разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, установив, що розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наданим позивачем розрахунком, у якому зазначено розмір виданого кредиту, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов`язання, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, періоди і суми виникнення заборгованості. При цьому відповідачі вказаних розрахунків не спростували, власного розрахунку боргу не надала.

У справі, яка розглядається, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором та факт порушення взятих на себе зобов`язань позичальником, його поручителями, в тому числі іпотекодавцями, які є відмінними від позичальника особами та не виконали вимог банку про усунення порушень зобов`язання, дійшов обґрунтованого висновку про набуття банком права на звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої статтею 41 Закону України «Про іпотеку», шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, визначеної Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому суд у рішенні зазначив усі складові, які, відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», мають міститись у ньому, зокрема усі складові заборгованості, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, спосіб реалізації предмета іпотеки та початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, зокрема на рівні не нижче 90 відсотків ціни предмету іпотеки, яка буде встановлена суб`єктом оціночної діяльності в межах процедури виконавчого провадження (частина друга статті 43 Закону України «Про іпотеку»).

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо неправильного визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки з огляду на наступне.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

З урахуванням наведеного, у спорах цієї категорії зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, оскільки судовим рішенням допускається можливість зміни вартості, в тому числі у бік її збільшення, а іпотекодавець наділений правом заявити клопотання про визначення вартості зазначеного майна під час примусового виконання рішення суду.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (№ 14-11цс18).

З огляду на зазначене Верховний Суд вважає доводи заявника у наведеній частині необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги про те, що ПАТ «Фідобанк» належним чином не виконав умови кредитного договору, оскільки згідно заяв на видачу готівки кошти за кредитним договором отримував не позивальник, а інша особа - ОСОБА_4, є аналогічними аргументам апеляційної скарги відповідача, які належним чином перевірені апеляційним судом та спростовані під час апеляційного розгляду.

Посилання заявника на безпідставне прийняття апеляційним судом нового доказу (довіреність ОСОБА_1, якою надано право ОСОБА_4 отримувати кошти за кредитним договором) є необґрунтованими, оскільки на обставини щодо отримання кредитних коштів не позичальником, а іншою особою, заявник під час розгляду справи судом першої інстанції не посилався, а вказав це у якості доводу апеляційної скарги, який належним чином перевірено судому і спростовано, на підставі поданих банком документів.

Доводи касаційної скарги про те, що внаслідок укладення додаткових угод кредитором і позичальником змінено строк користування кредитом, який збільшено на 5 років - до 27 липня 2023 року, не має правового значення для правильності вирішення даної справи, оскільки, як вбачається із змісту задоволених судом вимог банку, останній скористався правом на дострокове повернення кредиту з нарахованими процентами, в тому числі шляхом направлення вимог про дострокове повернення усієї суми заборгованості, яку позичальник, його поручителі, в тому числі майнові, не виконали.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів, надання переваги одним доказам над іншими, необхідність збирання нових доказів і встановлення на їх підставі обставин, які, на думку відповідача можуть стати підставою для відмови у задоволенні позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказані доводи касаційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків судів.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська