ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року

м.Суми

Справа №591/3779/19

Номер провадження 22-ц/816/5159/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Орлова І. В.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2019 року в складі судді Грищенко О.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 30 вересня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що вчинений приватним нотаріусом виконавчий напис від 03 червня 2014 року за № 782, яким стягнуто з позивача на користь ПАТ «Дельта Банк» 735 763 грн 78 коп. заборгованості, у тому числі: заборгованості за кредитом у сумі 51511,55 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 572 097 грн 58 коп., заборгованості за відсотками - у сумі 14420,60 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 160 158 грн 07 коп. та заборгованості за комісією у сумі 3508 грн 14 коп., суперечить вимогам статей 87-89 Закону України «Про нотаріат» щодо обов`язковості переліку певних документів та факту безспірності заборгованості та главі 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України щодо безспірності документів, на підставі яких здійснюється стягнення. Крім того, як вказала позивач, вона не отримувала від ПАТ «Дельта Банк» вимог про сплату заборгованості, а про існування виконавчого напису нотаріуса дізналась лише 10 червня 2019 року після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 43802397 з примусового виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд визнати виконавчий напис від 03 червня 2014 року за № 782, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 03 червня 2014 року за № 782, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторією Юріївною про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь держави судовий збір у сумі 768 грн 40 коп.

Вказане рішення суду відповідач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що висновки суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано доказів про відступлення ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк» прав вимоги та те, що банком не надано доказів того, що позивач була ознайомлена з договором про відступлення прав вимоги є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не є стороною даного договору і заміна кредитора у зобов`язанні відповідно до частини 1 статті 516 ЦК України здійснюється без згоди боржника. При цьому відповідач вказав, що факт відступлення прав вимоги був перевірений нотаріусом при вчиненні виконавчого напису, а в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено зміни щодо обтяжувача та іпотекодержателя з ТОВ «Укрпромбанк» на АТ «Дельта Банк». Також, на думку відповідача, АТ «Дельта Банк» відповідно до вимог чинного законодавства та умов іпотечного договору реалізував своє законне право та звернувся до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису з метою задоволення вимог банку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому, на думку позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що виконавчий напис від 03 червня 2014 року за № 782 вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. з порушенням вимог законодавства, а тому є таким, що не підлягає виконанню.

Від третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій вона просить ухвалити судове рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 28 серпня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 114-0011012/ФКВ-08, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 53 000 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 12,5 % річних, зі строком повернення до 25 серпня 2028 року, з метою кредитування - для придбання житла (а.с. 58-61).

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 28 серпня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 114-00110112/Zфквіп-08, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку двокімнатну квартиру загальною площею 45,64 кв.м, житловою площею 31,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 62-64).

04 жовтня 2013 року ПАТ «Дельта Банк» надіслало позивачу досудову вимогу № 31.4-08/9189/13, в якій повідомило ОСОБА_1 про те, що на підставі договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року ПАТ «Дельта Банк» набуло прав вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі, до позивачки ОСОБА_1 . Також у цій вимозі банк вказав про заборгованість ОСОБА_1 станом на 01 жовтня 2013 року у розмірі 65932,15 доларів США та 0,00 гривень і повідомив позивача про те, що у разі незадоволення цієї претензії банк буде захищати свої права шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису або зверненням до суду з вимогою про примусове стягнення боргу на вказану суму (а.с. 65, 68).

Даних про вручення позивачу досудової вимоги матеріали справи не містять.

03 червня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторією Юріївною було вчинено виконавчий напис за реєстровим номером № 782, відповідно до якого запропоновано звернути стягнення на майно, а саме: двокімнатну квартиру загально площею 45,64 кв.м, житловою площею 31,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , з метою погашення заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання боржником умов кредитного договору за період з 01 липня 2010 року по 02 квітня 2014 року у загальному розмірі 735 763 грн 78 коп., в тому числі: сума заборгованості за кредитом - 51511,55 доларів США, що за курсом НБУ складає 572 097 грн 58 коп., заборгованості за відсотками - 14420,60 доларів США, що за курсом НБУ складає 160 158 грн 07 коп. та заборгованості за комісією у сумі 3508 грн 14 коп. (а.с.11).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусом не був врахований факт відсутності безспірності заборгованості. Також суд вказав, що відповідач не надав доказів щодо відступлення прав вимоги Укрпромбанком АТ «Дельта Банк» та документів, що підтверджують, що позивач була ознайомлена з договором про відступлення права вимоги.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Можливість звернення стягнення на предмет іпотеки передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним Законом України «Про іпотеку».

При цьому статтею 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Виходячи з вимог частини першої, другої статті 35 цього Закону, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Саме таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі 137/1666/16-ц.

Крім того, з`ясовуючи питання про строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, необхідно врахувати, що згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Як вбачається з оспорюваного виконавчого напису нотаріуса від 03 червня 2014 року, строк, за який проводиться стягнення для задоволення вимог банку на суму 735 763 грн 78 коп., почав текти з 01 липня 2010 року і діяв по 02 квітня 2014 року та складається із: заборгованості за кредитом в сумі 51511,55 доларів США, що за курсом НБУ складає 572 097 грн 58 коп., заборгованості за відсотками в сумі 14420,60 доларів США, що за курсом НБУ складає 160 158 грн 07 коп. та заборгованості за комісією у сумі 3508 грн 14 коп. (а.с.11).

Однак, у досудовій вимозі банку, направленій 04 жовтня 2013 року на адресу позивача, вказаний інший розмір простроченої (поточної) заборгованості станом на дату розрахунку 01 жовтня 2013 року, а саме: у сумі 65932,15 доларів США та 0,00 гривень (а.с. 65, 68).

Крім того, пунктами 2.4, 2.5 укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 кредитного договору від 28 серпня 2008 року за № 114-0011012/ФКВ-08 передбачено, що повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами у розмірі не менш як 220,83 доларів США по 20 число (включно) кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту шляхом перерахування коштів на позичковий рахунок позичальника та/або шляхом внесення готівки до каси банку (а.с. 58-61).

При цьому, з наданого третьою особою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. на запит апеляційного суду графіку платежів за договором, який є додатком № 1 до кредитного договору 114-0011012/ФКВ-08 від 28 серпня 2008 року, вбачається, що позивачу був встановлений графік сплати щомісячних платежів за цим кредитним договором, саме: 01 числа кожного місяця, який складається із суми платежу на погашення основної суми кредиту у розмірі 220,83 доларів США та процентів за користування кредитом у різних розмірах, залежно від місяця платежу.

Однак, як зазначено в доданому до заяви про вчинення виконавчого напису розрахунку заборгованості за договором кредиту, який був наданий третьою особою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. на запит апеляційного суду, за період з 01 липня 2010 року по 01 вересня 2013 року позивачкою взагалі не сплачувались кошти на погашення заборгованості за тілом кредиту, а відсотки сплачувались нею частково, однак теж не в повному обсязі і останній платіж за відсотками вона здійснила 01 січня 2012 року у сумі 248 доларів США.

Таким чином, строк позовної давності для стягнення заборгованості за тілом кредиту розпочався з моменту виникнення заборгованості, тобто, з 01 липня 2010 року і закінчився 01 липня 2013 року (01 липня 2010 року + 3 роки), а для стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами строк позовної давності розпочався з 01 лютого 2012 року, тобто, з моменту несплати позивачем суми чергового платежу, і закінчився 01 лютого 2015 року (01 лютого 2012 року + 3 роки).

За таких обставин, ураховуючи обставини того, що виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки був вчинений нотаріусом лише 03 червня 2014 року, тобто поза межами трирічного строку з дня виникнення у ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором № 114-0011012/ФКВ-08 (01 липня 2010 року, тобто, з моменту виникнення заборгованості за тілом кредиту + 3 роки = 01 липня 2013 року) та на іншу суму ніж та, яка була визначена у направленій на адресу позивача досудовій вимозі банку від 04 жовтня 2013 року (а.с. 65), тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такий виконавчий напис не підлягає виконанню як такий, що вчинений з порушенням вимог чинного законодавства.

Разом з тим, заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що задовольняючи позовні вимоги про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції вказав, що відповідачем не надано доказів передачі відступлення вимог Укрпромбанком АТ «Дельта Банк» та документів, що підтверджують, що позивач була ознайомлена з договором про відступлення права вимоги, оскільки позивач не посилалась на вказані обставини, як на підставу для задоволення позову.

При цьому, колегія суддів наголошує на закріпленому статтею 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства. Так, частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, ураховуючи обставини того, що позивач ОСОБА_1 не заявляла позов про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню з підстав того, що відповідач ПАТ «Дельта Банк» не надав доказів передачі йому відступлення права вимоги від ТОВ «Укрпромбанк» та документів, що підтверджують, що вона була ознайомлена з договором про відступлення права вимоги, тобто, вказані обставини не були предметом позову під час розгляду справи в суді першої інстанції, тому колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення суду, виключивши з його мотивувальної частини посилання на вказані обставини.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що банк надав приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису всі необхідні документи, то вони не заслуговують на увагу колегії суддів, так як матеріалами справи доведено, що виконавчий напис був вчинений з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, з пропуском трирічного строку з дня виникнення у ПАТ «Дельта Банк» права вимоги, що суперечить вимогам статті 88 Закону України «Про нотаріат», а також за відсутності документів, що підтверджували б безспірність заборгованості.

За таких обставин, коли суд першої інстанції, задовольнивши позов, ухвалив рішення в частині вирішення позовних вимог з додержанням норм матеріального і процесуального права, однак вказівка у рішенні суду про те, що відповідачем не надано доказів щодо передачі відступлення вимог Укрпромбанку АТ «Дельта Банк» та документів, що підтверджують, що позивач була ознайомлена з договором про відступлення права вимоги виходить за межі заявлених позовних вимог та не була предметом позову, тому рішення суду в зазначеній частині необхідно змінити, виключивши з його мотивувальної частини вказівку про вище вказане.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, тому його необхідно залишити без змін.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Оскільки апеляційну скаргу в частині вирішення по суті позовних вимог залишено без задоволення, тому відсутні підстави для відшкодування відповідачу понесених ним судових витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч.1 п.3; 381 ч.ч.1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2019 року у даній справі змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення суду вказівку про те, що відповідачем не надано доказів щодо передачі відступлення вимог Укрпромбанком АТ «Дельта Банк» та документів, що підтверджують, що позивач була ознайомлена з договором про відступлення права вимоги.

В іншій оскаржуваній частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: Т.А. Левченко

І.В. Орлов