Справа № 308/4390/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 березня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

судді-доповідача : Готри Т.Ю.,

суддів : Собослоя Г.Г., Джуги С.Д.,

з участю секретаря : Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником Дубровською О.М., на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 4 грудня 2018 року, постановлене суддею Данко В.Й., повний текст рішення складено 13.12.2018 року, в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 13 травня ІНФОРМАЦІЯ_1 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, в якому у них народилося троє синів : ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2017 року шлюб між ним і відповідачкою розірвано та визначено місце проживання їхніх трьох дітей разом із батьком.

Вказував, що діти перебувають на повному матеріальному утриманні виключно батька.

За час перебування у шлюбі ними було придбано наступне майно : садовий будинок загальною площею 122,2 кв.м. та земельна ділянка площею 0,0532 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться на території Оноківської сільської ради, садове товариство «Зірниця», урочище «Доманинська реформа», б/н, Ужгородського району Закарпатської області, що стверджує копією договору купівлі-продажу від 16.07.2007 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.08.2007 року.

Посилаючись на те, що для придбання спірного нерухомого майна позивач відчужив власну квартиру, яка знаходилася за адресою : АДРЕСА_2, що стверджує копією договору купівлі-продажу від 10.05.2007 року, і іншого нерухомого майна у нього немає, тоді як у відповідачки у приватній власності є квартира, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 а також з урахуванням інтересів трьох неповнолітніх дітей, яких залишено судом проживати разом із батьком ОСОБА_4, та які перебувають на його повному матеріальному утриманні, так як відповідачка грошових коштів на утримання дітей не надає, просив суд на підставі частини другої і третьої статті 70 СК України відступити від рівності часток подружжя та визнати за ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 4/5 частини садового будинку, загальною площею 122,2 кв.м., та на 4/5 частини земельної ділянки площею 0,0532 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться на території Оноківської сільської ради, садове товариство «Зірниця», урочище «Доманинська реформа», б/н, Ужгородського району Закарпатської області. Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/5 частину вказаного садового будинку та 1/5 частину зазначеної земельної ділянки.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04 грудня 2018 року позов задоволено.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано право власності ОСОБА_4 на 4/5 частини садового будинку, загальною площею 122,2 кв.м., та на 4/5 частини земельної ділянки площею 0,0532 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться на території Оноківської сільської ради, садове товариство «Зірниця», урочище «Доманинська реформа», б/н, Ужгородського району Закарпатської області.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано право власності ОСОБА_2 на 1/5 частину вказаного садового будинку та 1/5 частину зазначеної земельної ділянки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити. Вказує на те, що факт перебування її в декретній відпустці по догляду за дітьми є поважною причиною відсутності в неї самостійного заробітку. Тому за цієї обставини відступити від презумпції рівності часток подружжя у спільному майні підстав у суду не було. Зазначала, що під час розгляду справи судом було встановлено, що ОСОБА_4 не звертався з позовом про стягнення аліментів; - не було спростовано її твердження про те, що позивач не приймає від неї кошти на утримання дітей з огляду на те, що суми цих коштів є незначними; - що за відсутності судового рішення про стягнення аліментів або договору про сплату аліментів на утримання дітей, відсутності факту та доказів недостатності коштів на утримання дітей, само по собі проживання спільних дітей подружжя з батьком, не є тією обставиною, яка має істотне значення для застосування ч.2 і ч.3 ст.70 СК України. Тому відповідачка вважає, позивач не довів наявність обставин, передбачених частинами другою і третьою статті 70 СК України для відступлення від засад рівності часток, що є його процесуальним обов'язком згідно статей 12, 81 ЦПК України.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник адвокат Дубровська О.М. апеляційну скаргу підтримали.

Представник позивача адвокат Дрюченко О.С. апеляційну скаргу не визнав, просив таку залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_2 з 13 травня ІНФОРМАЦІЯ_1 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають трьох синів : ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2017 року, що набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано.

Визначено місце проживання їхніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_8 і ОСОБА_7 разом із батьком ОСОБА_4 (а.с.9-12).

За час перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне майно : садовий будинок загальною площею 122,2 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0532 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться на території Оноківської сільської ради, садове товариство «Зірниця», урочище «Доманинська реформа», б/н, Ужгородського району Закарпатської області, що стверджується копією договору купівлі-продажу від 16.07.2007 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.08.2007 року (а.с.5-8).

Відповідно до ст.60 СК України (чинного з 1 січня 2004 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об»єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до вимог ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3 ст.70 СК України).

Згідно з ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Встановивши, що спірне майно, а саме садовий будинок загальною площею 122,2 кв.м. та земельна ділянка площею 0,0532 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться на території Оноківської сільської ради, садове товариство «Зірниця», урочище «Доманинська реформа», б/н, Ужгородського району Закарпатської області, було придбано сторонами у шлюбі, тому таке є спільною сумісною власністю подружжя, і відповідно до вище наведеного законодавства підлягає поділу, оскільки сторони не домовилися про порядок поділу цього майна.

Відступаючи від засад рівності часток подружжя та визнаючи право власності ОСОБА_4 на 4/5 частини садового будинку, загальною площею 122,2 кв.м., та на 4/5 частини земельної ділянки площею 0,0532 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться на території Оноківської сільської ради, садове товариство «Зірниця», урочище «Доманинська реформа», б/н, Ужгородського району Закарпатської області, а за ОСОБА_2 право власності на 1/5 частину вказаного садового будинку та на 1/5 частини зазначеної земельної ділянки, суд першої інстанції правильно врахував обставини, що мають істотне значення, зокрема, факт проживання трьох неповнолітніх синів ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_4 разом із позивачем ОСОБА_4, які перебувають на повному матеріальному утриманню виключно батька, так як відповідачка ОСОБА_2 коштів на утримання дітей не надає. В матеріалах справи відсутні належні, допустимі і достатні докази, зокрема чеки, квитанції про перерахування позивачу грошових коштів на утримання їхніх дітей, які з грудня 2017 року постійно проживають разом із батьком.

Також в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наведених відповідачкою обставин, зокрема, що вона працює і може надавати кошти на утримання їхніх дітей.

Окрім цього, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2017 року, що набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 не приймає участі у матеріальному забезпеченні та вихованні дітей, а тому весь тягар по вихованню та забезпеченню дітей лежить саме на позивачу.

Доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що позивач не приймає від неї кошти на утримання дітей з огляду на те, що суми цих коштів є незначними, не заслуговують на увагу за їх голослівністю і недоведеністю.

Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року «держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини».

Згідно з статтею 150 Сімейного кодексу України обов'язками батьків є піклування про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Отже, вище наведеними нормами закону встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що старшому сину ОСОБА_5 виповнилося 16 років, середньому ОСОБА_8 13 років, а наймолодшому ОСОБА_7 11 років, а також, що діти потребують значних коштів для належного і гармонійного їх розвитку.

Однак, відповідачка ОСОБА_2, як встановлено рішенням суду від 22.12.2017 року та матеріалами справи, взагалі не приймає участі у матеріальному забезпеченні та вихованні дітей, а тому весь тягар по вихованню та забезпеченню дітей лежить виключно на батькові.

Отже відступаючи від засад рівності часток подружжя, суд правильно взяв до уваги інтереси позивача, який окрім спірного майна іншого житла та нерухомого майна не має; інтереси дітей, яких рішенням суду залишено проживати разом із батьком, які перебувають на повному матеріальному забезпеченні батька, так як відповідачка коштів на утримання дітей не надає, а також інтереси дітей щодо належного забезпечення їх житловими умовами, виходячи із кількості проживаючих членів сім»ї (позивач і троє дітей), а тому і частка позивача на спірне нерухоме майно визначена судом в розмірі 4/5, а відповідачки 1/5.

В суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_2 ствердила, що має у приватній власності квартиру, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 Зазначена обставина стверджує доводи позивача про те, що відповідачка окрім спірного майна забезпечена ще й іншим житлом, що також заслуговує на увагу при відступленні від рівності часток у майні подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що за відсутності судового рішення про стягнення аліментів, відсутності факту та доказів недостатності коштів на утримання дітей, та само по собі проживання спільних дітей подружжя разом із батьком не є підставою для застосування ч.3 ст.70 СК України щодо відступлення від рівності часток подружжя, не заслуговують на увагу, оскільки належними і допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи, встановлено, що діти з 2017 року перебувають на повному матеріальному утриманні виключно батька, так як відповідачка ОСОБА_2 взагалі не приймає участі у матеріальному забезпеченні та вихованні дітей, а тому весь тягар по утриманню трьох дітей лежить виключно на батькові, який працює лікарем у Закарпатському обласному клінічному онкологічному диспансері, тоді як відповідачка в силу закону зобов'язана утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

А щодо відсутності судового рішення про стягнення аліментів, то чинне законодавство не зобов'язує того з подружжя, з ким проживають діти, для збільшення його частки в майні подружжя, звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів. В даному випадку це є правом чоловіка, дружини, а не їхнім обов'язком на звернення до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. А сама по собі відсутність судового рішення про стягнення аліментів з відповідачки на користь позивача не стверджує факт достатності лише грошових коштів ОСОБА_4 на утримання трьох дітей, оскільки відповідачкою не доведено, що позивач може та має фінансову можливість одноосібно утримувати їхніх трьох неповнолітніх дітей.

Таким чином, врахувавши всі вище наведені обставини, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відступлення від рівності часток у майні подружжя, ухваливши рішення, яким в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнав право власності ОСОБА_4 на 4/5 частини садового будинку, загальною площею 122,2 кв.м., та на 4/5 частини земельної ділянки площею 0,0532 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться на території Оноківської сільської ради, садове товариство «Зірниця», урочище «Доманинська реформа», б/н, Ужгородського району Закарпатської області, і визнав право власності ОСОБА_2 на 1/5 частину вказаного садового будинку та 1/5 частину зазначеної земельної ділянки.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга відповідача без задоволення, оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 4 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рушення.

Повне судове рішення складено 7 березня 2019 року.

Суддя-доповідач : Судді :