Справа № 758/1592/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Войтенко Т. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Дідук С. В.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Ухвалою від 27.04.2018 позовні вимоги про поділ майна та стягнення додаткових витрат на утримання дитини були роз'єднані в самостійні провадження. В провадженні 758/1592/18 розглядаються вимоги про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 11.06.2010 р. ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилається на те, що за період шлюбу за спільні кошти подружжя в листопаді 2010 року сторонами було набуто спільне майно - автомобіль HONDA CIVIC легковий сєдан-В номер шасі НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску. При цьому, реєстрацію автомобіля було здійснено на ім'я ОСОБА_3, проти чого позивачка не заперечувала, оскільки відповідач ніколи не оспорював того факту, що автомобіль є спільною власністю подружжя.

Посилаючись на те, що автомобіль придбано у зареєстрованому шлюбі, а на даний час сторони не підтримують сімейних стосунків та не ведуть спільного господарства, звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля HONDA CIVIC легковий сєдан-В номер шасі НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, та стягнути з відповідача судові витрати.

Представник позивача та позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Пояснили суду, що автомобіль було придбано за 19 000 дол. США. При цьому, як пояснила позивач, 5 000 доларів США на купівлю автомобіля у позику від свого колеги ОСОБА_6 отримав відповідач по справі ОСОБА_3, 5000 доларів США на купівлю автомобіля подарувала мама позивачки ОСОБА_1, а 9000 доларів США були власними заощадженнями ОСОБА_1 від здачі нею належної їй частини квартири, які вона впродовж тривалого часу збирала та витратила на купівлю автомобіля. Таким чином вважає, що автомобіль є спільним майном подружжя, на половину якого вона просить суд визнати право власності.

Представник відповідача та відповідач у встановлений судом строк подали відзив на позов, обґрунтовуючи заперечення тим, що автомобіль придбано за особисті кошти відповідача. Зокрема, посилалися на те, що позивач, перебуваючи у шлюбі, працювала лише 3 місяці 2011 року продавцем-консультантом у магазині. Протягом всього шлюбу в інші періоди позивач не працювала, а сім'я знаходилася на повному утриманні відповідача. Відповідач мав офіційний дохід, працюючи в ОСОБА_4 «Премєр Палац», а також отримував значні неофіційні доходи в казино. Спірний автомобіль було придбано у 2010 році за 19 тисяч доларів СПІА. З них 4000 доларів США були власні заощадження ОСОБА_3 із заробітної плати, 5000 доларів США були позикою від ОСОБА_6, 10000 доларів США були подаровані матір'ю відповідача - ОСОБА_7, яка отримала дані кошти від страхової компанії як страхове відшкодування за знищення належного їй автомобіля.

Відповідач звертав увагу суду на те, що за 1 рік повернув зі своїх власних доходів борг ОСОБА_6, а відтак, жодного внеску на купівлю автомобіля позивачка не здійснювала, у зв'язку з чим автомобіль не придбавався за спільні кошти подружжя та є особистим майном відповідача ОСОБА_3.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач звертав увагу також на те, що автомобіль з травня 2017 року і до сьогодні перебуває у володінні позивача. Відповідач не претендує на даний автомобіль на час розгляду справи у суді, оскільки залишив його у користування позивачки, адже остання залишилася проживати з їхнім неповнолітнім сином.

З огляду на те, що на час розгляду справи у суді позивачка і так володіє автомобілем та відповідач не чинить їй перешкод у користуванні ним, просив відмовити у задоволенні позову також тому, що відповідач не порушив ніяких прав позивача, а навпаки надав своє особисте майно у користування колишній дружині.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

Як встановлено судом, 11.06.2010 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.7).

19.11.2010 року, тобто під час реєстрації шлюбу, на ім'я відповідача ОСОБА_3 було придбано автомобіль HONDA CIVIC легковий сєдан-В номер шасі НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску (а.с. 9), який позивачка вважає спільним майном подружжя, у зв'язку з чим звернулася до суду з даним позовом про його поділ на визнання за нею права власності на 1/2 частину автомобіля.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною 1 ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене домовленістю між ними.

Як передбачено ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України та ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Автомобіль є неподільною річчю, позивачка користується спірним автомобілем, однак бажає його поділу шляхом визнання за нею ідеальної долі у неподільній речі, що стало приводом для звернення до суду.

Вирішуючи спір про поділ автомобіля, яким користується позивачка, суд виходить з того, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У судовому засіданні сторони визнали, що автомобіль було придбано за 19 тис. доларів США. При цьому, сторони визнали, що на купівлю автомобіля ОСОБА_3 отримував позику від ОСОБА_6, якому особисто позику повернув впродовж року. Такі обставини визнані обома сторонами, а відтак доказуванню не підлягають.

На момент придбання автомобіля та після його купівлі ОСОБА_1 ніде не працювала, а відтак доходів не отримувала. Такі висновки суду позивачкою спростовані не були, доказів про свої доходи позивач суду не надала.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу та упродовж періоду, коли придбавався спірний автомобіль та поверталися позичені кошти ОСОБА_6, був офіційно працевлаштований та отримував заробітну плату в ЗАТ «Казино «Премєр Палац» (а.с.110-112), що є доказами платоспроможності відповідача та його можливості придбати автомобіль.

В конкретному випадку суд критично ставиться до тверджень позивачки, що нею було заощаджено 9 000 доларів США до реєстрації шлюбу, які вона витратила на купівлю автомобіля та повернення коштів ОСОБА_6 При цьому джерелом отримання доходів позивачка вказувала на те, що в період з 2006 року по лютий 2015 року здавала в оренду належну їй кімнату у квартирі по вул. Петропавлівській в м.Києві. Так, як вбачається з матеріалів справи, позивачці дійсно належала на праві власності 1/3 частина квартири на підставі договору дарування від 24.04.2007. При цьому доказів на підтвердження того, що дана квартира здавалася в оренду та давала прибуток ОСОБА_1 суду надано не було. З цього приводу відповідач ОСОБА_3 пояснив суду, що квартира здавалася в оренду його тещою, тобто матір'ю ОСОБА_1, однак кошти від здачі в оренду зазначеної квартири сторонам не надавалися.

Також позивачкою не надано суду доказів про те, що 5000 доларів США на купівлю автомобіля подарувала її мати ОСОБА_9, а відтак суд ставиться критично до таких тверджень та не вбачає підстав для врахування такої суми як грошові кошти, внесені ОСОБА_1 на купівлю автомобіля.

При цьому, суд звертає увагу на те, що 3 вересня 2010 року, тобто за два місяці до купівлі спірного автомобіля мати відповідача ОСОБА_7 отримала від страхової компанії «Українська страхова група» страхове відшкодування у розмірі 67830,54 грн. (що станом на день виплати становило за курсом НБУ 7,89 грн. за 1 долар США орієнтовно 6800 доларів США) за пошкоджений автомобіль Мітсубісі Лансер у зв'язку з його повним знищенням (а.с.106-109).

За твердженням відповідача, саме у зв'язку з повним пошкодженням автомобіля Мітсубісі та отриманням страхового відшкодування його матір'ю, яка всю суму страхового відшкодування подарувала сину, він зміг придбати новий спірний автомобіль, додавши власні заощадження та позичені у ОСОБА_10 кошти.

Відсутність доказів про те, що дійсно мати відповідача подарувала кошти, отримані від страхової компанії, своєму сину, не дають суду підстав достеменно стверджувати про те, що ОСОБА_3 10 000 доларів США отримав як подарунок від матері, які витратив на купівлю спірного автомобіля.

Однак, у сукупності з іншими доказами про те, що дійсно один автомобіль було пошкоджено до повного знищення, через два місяці після отримання страхового відшкодування придбано новий автомобіль, що наразі є предметом спору, а також з огляду на те, що ОСОБА_1 не довела суду тих обставин, що мала будь-які доходи впродовж спільного проживання з ОСОБА_3, тоді як матеріали справи містять докази про те, що ОСОБА_3 мав офіційний та постійний дохід, суд дійшов висновку про те, що позивачкою не доведено суду, що джерелом набуття спірного автомобіля були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя, а відтак і не довела суду, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

Зважаючи на встановлене, підстав для задоволення позову позивачки ОСОБА_1 не вбачається.

На підставі ст.ст. 15,16, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 61, 68-71, 87 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.11.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», керуючись ст.ст. 4, 76, 77, 80, 81, 141, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

ОСОБА_1 відмовити у задоволенні її позову до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - автомобіля НОМЕР_2, 2008 року випуску.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лишу вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 15 березня 2019 року.

Суддя Т. В. Войтенко