Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 127/6574/15-ц

провадження № 61-20855св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Яремка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк Форум»

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2016 року у складі судді Овсюка Є. М. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Луценка В. В., Берегового О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Форум»(далі - ПАТ «Банк Форум», Уповноважена особа відповідно) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог зазначало, що 14 травня 2008 року між ним та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 75 000 дол. США строком до 11 травня 2018 року, зі сплатою відсотків у розмірі 14 % річних, та зобов`язався повернути кредитні кошти і сплатити відсотки за його користування. Відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 05 березня 2015 року становила: 37 477,57 дол. США - заборгованість за кредитом, 6 245,35 дол. США - заборгованість за відсотками, 152 869,38 грн - пеня за прострочену заборгованість за кредитом та відсотками, 5 000 грн - штраф. В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 14 травня 2008 року укладений договір поруки. За цим договором відповідач зобов`язувалася відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі. Відповідальність відповідачів є солідарною. У зв`язку з чим банк просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на його користь вказану заборгованість за кредитним договором.

14 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк Форум», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2 , про захист прав споживача, визнання договорів недійсними.

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір від 14 травня 2008 року № 123/08/20-Z, додаткову угоду від 31 грудня 2008 року № 1 та договір поруки від 14 травня 2008 року № б/н.

Зустрічний позов мотивовано тим, що кредитний договір від 14 травня 2008 року № 123/08/20-Z укладений між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_1 з порушенням вимог чинного законодавства, а отже, є таким, що порушує права та охоронювані законом інтереси відповідачів у справі. Підставою для визнання кредитного договору незаконним зазначається те, що, банк надаючи кредит, не дотримався вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Правління Національного банку України від 07 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», не надав позичальнику інформацію щодо усіх умов кредитування. Як наслідок, оспорюваний договір укладений між сторонами з обтяжливими для позичальника умовами. Окрім того, договір підписаний неповноважною особою банку, тому, на думку ОСОБА_1 , кредитний договір має бути визнаний недійсним. Оскільки кредитний договір підлягає визнанню недійсним, то і договір поруки від 14 травня 2008 року № б/н, укладений між банком та ОСОБА_2 , також підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений на виконання недійсного правочину. За цих же підстав позичальник просить визнати недійсною додаткову угоду від 31 грудня 2008 року № 1, укладену між банком та ОСОБА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 11 травня 2017 року, первісний позов банку задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором у розмірі: 37 477,57 дол. США - заборгованість за кредитом, 6 245,35 дол. США - заборгованість за нарахованими відсотками, 152 869,38 грн - пеня за прострочену заборгованість за кредитом та відсотками, 5 000 грн - штраф за неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором, а також стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 3 654 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1 102,40 грн судового збору.

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя, оскільки зобов`язання за кредитним договором забезпечено порукою. Кредитний договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, банком надано позичальнику всю необхідну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки, що підтверджується пунктом 7.2 підписаного сторонами кредитного договору.

Щодо зустрічного позову суд вказував про те, що відсутні підстави для визнання недійсними договорів поруки, кредитного договору та додаткової угоди до нього. Збільшення щомісячного платежу з 625 до 699 дол. США викликано не збільшенням загальної суми заборгованості за кредитом, а має місце зміна графіка повернення кредиту, а тому відсутні підстави вважати наявним збільшення розміру відповідальності поручителя за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором перед банком.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що додатковим договором до кредитного договору збільшено щомісячний платіж з 625 до 699 дол. США, тим самим було збільшено відповідальність за кредитним договором як позичальника, так

і поручителя, такі зміни не було погоджено з поручителем, а тому в силу вимог статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) порука є припиненою. Надана позивачем виписка щодо руху коштів не є належним та допустимим доказом, а в наданому розрахунку заборгованості вказані лише залишок заборгованості за кредитом та загальна сума відсотків, при цьому не вказана початкова заборгованість, нараховані відсотки та сплачені відсотки, період, за який здійснювались платежі, що у свою чергу унеможливлює встановлення правильного розміру заборгованості. При цьому стягнення одночасно пені та штрафу є подвійним стягненням неустойки. Також судом не застосовано до вимог щодо стягнення кредиту, відсотків та неустойки загальну та спеціальну позовну давність, передбачену статтями 257 та 258 ЦК України.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову в касаційному порядку не оскаржується, у цій частині в апеляційному порядку воно також не переглядалось.

У вересні 2017 року до суду надійшли заперечення на касаційну скаргу від банку, в яких він вказував, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а тому просив залишити їх в силі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження

в указаній цивільній справі та зупинене виконання судових рішень.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що 14 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 75 000 дол. США, строком до 11 травня 2018 року, зі сплатою відсотків у розмірі 14 % річних, та зобов`язався повернути кредитні кошти і сплатити відсотки за його користування.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 14 травня 2008 року укладений договір поруки.

За цим договором ОСОБА_2 зобов`язувалася відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі (пункт 1.1 вказаного договору).

Пунктом 3.1 договору поруки передбачена солідарна відповідальність боржника та поручителя.

Відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 05 березня 2015 року становила: 37 477,57 дол. США - заборгованість за кредитом, 6 245,35 дол. США - заборгованість за відсотками, 152 869,38 грн - пеня за прострочену заборгованість за кредитом та відсотками, 5 000 грн - штраф за невиконання/неналежне виконання зобов`язань, передбачених пунктом 3.3.7 кредитного договору.

Пункт 3.3.7 кредитного договору передбачає обов`язок позичальника протягом дії цього договору страхувати предмет застави на користь банку в акредитованих банком страхових компаніях.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так

і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Судом встановлено, що додатковою угодою № 1 до кредитного договору від 31 грудня 2008 року було змінено розмір щомісячного платежу з 625 на 699 дол. США у зв`язку з зміною графіка повернення кредиту, при цьому не змінювалась ні відсоткова ставка, ні сума кредиту.

Тому суди дійшли правильного висновку, що вказані зміни до кредитного договору не призвели до збільшення обсягу відповідальності за кредитним договором, а тому порука не припинена, з такими висновками погоджується й Верховний Суд.

У зв`язку з цим доводи заявника про неправильне застосування судами норм матеріального права, припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України є безпідставним.

Доводи заявника про подвійне стягнення неустойки (штрафу та пені) не заслуговують на увагу, оскільки в цьому випадку стягнення штрафу передбачено за порушення вимог кредитного договору в частині обов`язку позичальника застрахувати заставне майно, а пеня - стягується за порушення строків погашення кредитної заборгованості. Тому, в цьому випадку штраф і пеня не є подвійною відповідальністю.

Також підлягають відхиленню доводи про порушення вимог статей 257 та 258 ЦК України щодо позовної давності. Банк звернувся з позовом до суду в межах строку позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України, а пеня нарахована - в межах річного строку позовної давності, передбаченого статтею 258 ЦК України.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного розрахунку розміру кредитної заборгованості, є необґрунтованими, оскільки фактично зводяться до незгоди зі встановленими фактичними обставинами справи та стосуються переоцінки доказів. Ці доводи були предметом з`ясування в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Вони стосуються як власного тлумачення заявником норм матеріального права, так і переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, та свідчать лише про незгоду заявника з ухваленим у справі судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен арґумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувані рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є по суті правильними та справедливими, тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваних судових рішень було зупинене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року, то у зв`язку із завершенням касаційного провадження виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 11 травня 2017 року підлягають поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 11 травня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик