справа № 380/1130/18 головуючий у суді І інстанції Лісовенко П.І.
провадження № 22-ц/824/1237/19 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції ФінагеєвВ.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Ткаченка І.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України та Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 09 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Київській області про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь грошові кошти в сумі 871 182 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 серпня 1998 року стосовно ОСОБА_3 була порушена кримінальна справа № 23/2285 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 215 КК України в редакції 1960 року через те, що він допустив наїзд на громадянина ОСОБА_4, внаслідок чого останній отримав тілесні пошкодження, від яких помер. Починаючи з цього дня відносно позивач застосовувалися запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою, підписка про невиїзд. 11 серпня 1999 року позивачу пред'явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 215, ч. 2 ст. 111 КК України. 28 жовтня 1999 року кримінальне переслідування за ч. 2 ст. 111 КК України закрито за відсутністю складу злочину. 15 листопада 1999 року провадження у кримінальній справі № 23/2285 зупинено у зв'язку з не встановленням особи, яка вчинила злочин. З того часу позивач неодноразово звертався та скаржився на тяганину у прийнятті рішення в розслідуванні порушеної відносно нього кримінальної справи, у вирішенні питання про закриття провадження і у скасуванні відносно нього запобіжного заходу. Лише 17 липня 2018 року позивач отримав копію постанови від 16 березня 2018 року про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Позивач зазначає, що він перебував під слідством та судом з 25 серпня 1998 року по 16 березня 2018 року, тобто 19 років і 7 місяців. Із них шість днів ОСОБА_3 провів під вартою. Більше 18 років позивач був підданий мірі запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства завдали моральної шкоди, призвели до порушення нормальних життєвих зв'язків і вимагали додаткових зусиль для організації життя. Постійні нервові навантаження, пов'язані з несправедливими звинуваченнями та підозрами, психічний стан постійного обурення від дій та бездіяльності працівників правоохоронних органів підірвали здоров'я позивача.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 09 жовтня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що він не несе відповідальність за дії органів державної влади. Казначейство жодним чином не порушувало прав та інтересів позивача, не вступало з ним у правовідносини та жодної шкоди позивачеві не завдавало. Стягнення матеріальної та моральної шкоди з Казначейства не допускається, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Згідно вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Київській області просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що кримінальну справу було порушено у 1998 році СВ Тетіївського РВ ГУ МВС в Київській області. Національна поліція України була утворена 02 вересня 2015 року та не є правонаступником Головного управління МВС України у Київській області, а тому є неналежним відповідачем у справі. Шкода відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких визначений ч. 1 ст. 1176 ЦК України. Для настання відповідальності за ч. 1 ст. 1176 ЦК України необхідно, щоб дії правоохоронних органів та суду були незаконними. Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, і при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами внаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області залишити без задоволення,а апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 25 серпня 1998 року слідчим СВ Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області Попругою В.М. винесено постанову про порушення кримінальної справи стосовно ОСОБА_3 за ознаками злочину, передбаченого ст. 215 ч. 2 КК України (а.с.11).

25 серпня 1998 року ОСОБА_3 в порядку ст. 115 КПК України був затриманий по підозрі у вчиненні злочину і поміщений в ІТТ Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області. Постановою про звільнення з ізолятора тимчасового тримання, винесеною 28 серпня 1998 року прокурором Тетіївського району Київської області Журавською Л.А., підозрюваного ОСОБА_3 звільнено з ІТТ Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області та обрано стосовно нього міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (а.с.12, 14).

01 жовтня 1998 року ОСОБА_3 в порядку ст. 115 КПК України був затриманий по підозрі у вчиненні злочину, передбаченого ст. 215 ч. 2 КК України і поміщений в ІТТ Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області. Постановою про звільнення з ізолятора тимчасового тримання, винесеною 03 жовтня 1998 року в.о. прокурора Тетіївського району Київської області Лисак М.Ф., підозрюваного ОСОБА_3 звільнено з ІТТ Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області та міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд стосовно нього залишено попередньою (а.с.16, 18).

11 серпня 1999 року постановою слідчого прокуратури Тетіївського району притягнуто ОСОБА_3 в якості обвинуваченого і пред'явлено йому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ст. 215 ч. 2, 111 ч. 2 КК України (а.с.19-21).

19 серпня 1999 року кримінальна справа №23/2285 із затвердженим прокурором обвинувальним висновком по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених статтями 215 ч. 2, 111 ч. 2 КК України направлена на розгляд до Тетіївського районного суду Київської області (а.с.22-30).

11 жовтня 1999 року постановою Тетіївського районного суду Київської області кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_3 за статтями 215 ч. 2, 111 ч. 2 КК України повернуто прокурору Тетіївського району Київської області на додаткове розслідування (а.с.31).

28 жовтня 1999 року постановою про закриття кримінального переслідування в частині пред'явленого обвинувачення, винесеною слідчим прокуратури Тетіївського району, закрито кримінальне переслідування по ст. 111 ч.2 КК України стосовно ОСОБА_3 за відсутністю в його діях складу злочину, згідно ст.6 п.2 КПК України. (а.с.32-33).

15 листопада 1999 року кримінальна справа № 23-2285 за ознаками злочину, передбаченого ст. 215 ч. 2 КК України провадженням зупинена на підставі п. 3 ст. 206 КПК України у зв'язку з не встановленням особи, що вчинила злочин (а.с.38).

З листа Тетіївського районного відділу ГУ МВС України в Київській області від 30 листопада 2001 року № 23/4016, адресованого ОСОБА_3, встановлено, що в даний час попереднє слідство по кримінальній справі № 23-2285 відновлено, проводиться розслідування (а.с.36).

ОСОБА_3 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області із заявою про стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ст. 215 ч. 2 КК України, знаходиться без руху майже 6 років, що дає йому право вимагати відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 16 травня 2005 року заяву ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду (а.с.48).

23 вересня 2009 року постановою Тетіївського районного суду Київської області відкрито провадження за скаргою захисника Нечепуренка А.В. на постанову слідчого СВ Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області від 25 серпня 1998 року про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_3 за ст. 215 ч. 2 КК України (а.с.49).

Постановою Тетіївського районного суду Київської області від 19 жовтня 2009 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 листопада 2009 року, скарга захисника Нечепуренка А.В. на постанову слідчого СВ Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області від 25 серпня 1998 року про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_3 за ст. 215 ч. 2 КК України залишена без задоволення (а.с.50-51).

Згідно листа Тетіївського районного відділу ГУ МВС України в Київській області від 26 червня 2014 року № Г-118, адресованого ОСОБА_3, у ході розгляду заяви ОСОБА_3 встановлено, що в кримінальній справі рішення щодо закриття кримінальної справи щодо нього та зняття міри запобіжного заходу немає (а.с.43).

Згідно листа Тетіївського районного відділу ГУ МВС України в Київській області від 26 червня 2014 року №Г-118, адресованого ОСОБА_3, у ході розгляду клопотання було направлено лист на «102» ГУ НП в Київській області для зняття з обліку ІП Статистика, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд обраний в рамках кримінальної справи №23-2285 від 28 серпня 1998 року, підозрюваному ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.46).

Згідно листа Білоцерківської місцевої прокуратури від 13 липня 2018 року №33-04/4103 вих-18, адресованого ОСОБА_3, у провадженні СВ Тетіївського ВП Сквирського ВП ГУНП в Київській області перебувало кримінальне провадження № 0000251 від 06 вересня 2017 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 25 серпня 1998 року. За наслідками досудового розслідування даного кримінального провадження, старшим слідчим СВ Тетіївського ВП Сквирського ВП ГУ НП в Київській області Колодієм Б.В. 16 березня 2018 року винесено постанову про його закриття на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв'язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.90-92).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 56 Конституції України, ст. 16, 23, 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду».

Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок «незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян».

Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли з підстав неправомірних дій посадових осіб Тетіївського РВ ГУ МВС України у Київській області щодо незаконного порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_3, тримання його під вартою, тривалого перебування під слідством та судом.

З матеріалів справи вбачається, що 25 серпня 1998 року ОСОБА_3 в порядку ст. 115 КПК України був затриманий по підозрі у вчиненні злочину і поміщений в ІТТ Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області.

Постановою від 28 серпня 1998 року ОСОБА_3 звільнено з ІТТ Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області та обрано стосовно нього міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

01 жовтня 1998 року ОСОБА_3 був затриманий по підозрі у вчиненні злочину, передбаченого ст. 215 ч. 2 КК України і поміщений в ІТТ Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області.

Постановою від 03 жовтня 1998 року ОСОБА_3 звільнено з ІТТ Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області та міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд стосовно нього залишено попередньою.

15 листопада 1999 року кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ст. 215 ч. 2 КК України провадженням зупинена на підставі п. 3 ст. 206 КПК України у зв'язку з не встановленням особи, що вчинила злочин.

16 березня 2018 року винесено постанову про його закриття на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв'язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції встановлено неправомірність дій посадових осіб Тетіївського РВ ГУ МВС України у Київській області, що є підставою для відшкодування заданої позивачу такими діями моральної шкоди.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого -спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно вимог статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; стягнуті на виконання вироку суду судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; моральна шкода. Відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно із частинами п'ятою, шостою статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

З урахуванням обставин справи, суд першої інстанції, дослідив наявні у справі докази, і надав їм належну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.

Так, відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено з 01 січня 2016 року (на час вирішення справи) мінімальну заробітну плату на рівні 3 723 грн.

Судам встановлено, що у зв'язку з порушенням проти позивача кримінальної справи за ч. 2 ст. 215 КК України останній у період з 25 серпня 1998 року по 16 березня 2018 року перебував під слідством та судом. Наявність постанови про закриття кримінальних провадження у зв'язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення свідчить про незаконність застосування до позивача запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд, незаконні повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Отже, моральна шкода полягає у стражданнях та переживаннях, яких позивач зазнав у зв'язку з перебуванням під слідством і судом майже 20 років, що безумовно негативно вплинуло на його почуття та душевний стан і завдало страждань, оскільки змінено звичайний спосіб його життя, умови його існування були дискомфортними та порушено нормальні життєві зв'язки, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд першої інстанції, з урахуванням вимог розумності і справедливості, визначив моральну шкоду у мінімально можливому розмірі, оскільки ОСОБА_3 перебував під слідством з 25 серпня 1998 року по 16 березня 2018 року, що становить 19 років 7 місяців та відповідає 234 повних календарних місяців. Отже, розмір відшкодування моральної шкоди становить 871 182 грн. (3 723 (мінімальна заробітна плата)х234).

Доводи відповідачів щодо недоведеності моральних страждань позивача спростовуються наявним у матеріалах справи доказами.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції у Київській області вказує на те, що воно є неналежним відповідачем, оскільки кримінальну справу було порушено у 1998 році СВ Тетіївського РВ ГУ МВС в Київській області. Національна поліція України була утворена 02 вересня 2015 року та не є правонаступником Головного управління МВС України у Київській області.

Однак, відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про поліцію» поліція наповнює та підтримує в актуальному стані бази (банки) даних, що входять до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, стосовно зареєстрованих в органах внутрішніх справ кримінальних правопорушень.

Таким чином, з моменту утворення поліції до неї перейшли повноваження щодо розслідування справ, які були порушені у тому числі СВ Тетіївського РВ ГУ МВС в Київській області. Матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_3 перебували у провадженні поліції з моменту її утворення і лише 16 березня 2018 року СВ Тетіївського ВП Сквирського ВП ГУ НП в Київській області винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв'язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Таким чином, посилання Головного управління Національної поліції у Київській області на те, що він є неналежним відповідачем та не порушував прав позивача є безпідставними.

Головне управління Національної поліції у Київській області також зазначає про те, що шкода відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких визначений ч. 1 ст. 1176 ЦК України. Для настання відповідальності за ч. 1 ст. 1176 ЦК України необхідно, щоб дії правоохоронних органів та суду були незаконними.

Однак, незаконність застосування до позивача запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд більше вісімнадцяти років, а також тримання під вартою відноситься до переліку визначених ч. 1 ст. 1176 ЦК України випадків, у яких відшкодовується шкода.

Посилання відповідача на те, що встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами внаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення на його користь відшкодування за спричинену моральної шкоди, а не втрачених грошових доходів.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України зазначає, що суд першої інстанції не врахував та порушив норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, та відповідно до якого мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Разом з тим, суд не визначає виплату, а визначає розмір компенсації позивачу за заподіяння йому шкоди з урахуванням мінімальної заробітної плати, як це передбачено статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, Державна казначейська служба України також вказує на те, що вона не несе відповідальність за дії органів державної влади. Казначейство жодним чином не порушувало прав та інтересів позивача, не вступало з ним у правовідносини та жодної шкоди позивачеві не завдавало. Стягнення матеріальної та моральної шкоди з Казначейства не допускається, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.

Доводи відповідача в цій частині є частково обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до абзацу п'ятого пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Державна казначейська служба України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції в частині способу стягнення на користь позивача моральної шкоди підлягає зміні, а саме стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 871 182 грн.

Саме у такий спосіб застосовано норми матеріального права у аналогічних правовідносинах Верховним Судом у постанові від 26 листопада 2018 року у справі № 219/6053/2016-ц.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 09 жовтня 2018 рокузмінити.

Абзац другий резолютивної частини рішення викласти у наступній редакції: «Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_3, зареєстрованого АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, кошти у розмірі 871 182 (вісімсот сімдесят одна тисяча сто вісімдесят дві) гривні».

В іншій частині рішення Тетіївського районного суду Київської області від 09 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 23 січня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.