КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/3457/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Журби С.О., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» ПаламарчукаВіталія Віталійовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 року у складі судді Усатова Д.Д. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» до ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2015 року позивач - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» Паламарчук В.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити дії, посилаючись на те, що 27 вересня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» та ОСОБА_4 було укладено договір банківського вкладу №221478-ДР-01.

Відповідно до умов депозитного договору банк прийняв від відповідача грошову суму в розмірі 978 300 гривень та зобов'язався повернути відповідачу депозит та проценти за користування депозитом на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з п.2.3. депозитного договору банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 18,50% проценти річних,17 % річних.

За п.2.2. депозитного договору та додаткової угоди від 20 лютого 2015 року депозит було розміщено терміном від 27 серпня 2013 року до 05 березня 2016 року.

У випадку розірвання депозитного договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2,0% (два) проценти річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Отже, вищевказаним положенням депозитного договору передбачено здійснення банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою у випадку дострокового зняття коштів.

15 травня 2015 року відповідач звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання депозитного договору, в результаті чого за приписами п.3.7. депозитного договору банк повинен був сплатити проценти за ставкою 2,0% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Також 15.05.2015 року між банком та відповідачем було укладено договір про внесення змін до договору банківського вкладу №221478-ДР-01 від 27.08.2013 року, згідно з умовами якого банк прийняв на себе зобов'язання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою.

Постановою Правління Національного Банку України від 28.08.2015 року №563 розпочата процедура ліквідації ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ».

Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №159 від 28.08.2015 року та на виконання Постанови Правління Національного Банку України від 28.08.2015 року за №563 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «БАНКНАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» і призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука ВіталіяВіталійовича.

Позивачем було проведеною перевірку договору про внесення змін від 15.05.2015 року до договору банківського вкладу №221478-ДР-01 від 27.08.2013 року, укладеного між відповідачем та позивачем, і було виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених п.1 ч.3 ст. 38 Закону, а саме, у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 170 216 грн. 63 коп.

Посилаючись на вищевикладене та норми законодавства позивач просив суд: зобов'язати ОСОБА_4 повернути Публічному акціонерному товариству «БанкНаціональний Кредит» (04053, місто Київ, вулиця Тургенєвська, 52/58, ідентифікаційний код в ) грошові кошти в розмірі 170 216 грн. 63 коп., отриманих за договором про внесення змін №1 від 15.05.2015 року до договору банківського вкладу №221478-ДР-01 від 27.08.2013 року на накопичувальний рахунок.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Банк Національний кредит» ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт просить ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що на момент виявлення нікчемності правочину та направлення відповідачу повідомлення до правовідносин застосовувалися норми ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач при зверненні до суду посилався на п.1 ч.3 ст.38 Закону, а саме, вказував на те, що Банк за умовами додаткової угоди №1 від 15.05.2015 року відмовився від власних майнових вимог. Проте, суд не вбачав можливим погодитися з цим твердженням із-за того, що фактично сторони дійшли згоди щодо виключення з умов договору санкцій за дострокове розірвання договору за ініціативою споживача, тим самим усунувши дисбаланс договірних прав і обов'язків сторін, а тому вказане не може вважатися безумовною підставою нікчемності правочину.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає і висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З огляду на зібрані матеріали справи, твердження позивача та зібрані у справі докази колегія суддів приходить до висновку, що суд вірно вважав необхідним відмовити у задоволенні позову і притому виходить з наступних доводів у справі.

Судом встановлено, що 27.09.2013 року між Публічним акціонерним товариством «БАНКНАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» та ОСОБА_4 укладено договір банківського вкладу №221478-ДР-01.

Відповідно до умов депозитного договору банк прийняв від відповідача грошову суму в розмірі 978 300 гривень та зобов'язався повернути відповідачу депозит та проценти за користування депозитом на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з п.2.3. депозитного договору банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 18,50% проценти річних та 17 % річних.

За п.2.2. депозитного договору та додаткової угоди від 20 лютого 2015 року депозит було розміщено терміном від 27 серпня 2013 року до 05 березня 2016 року.

Постановою Правління Національного Банку України від 28.08.2015 року за №563 розпочата процедура ліквідації ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ».

Так, в порядку п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з таких підстав, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Відповідно до ч.2 ст.38 Закону уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду (ч.3 ст.38 Закону).

За ч.5 ст.38 Закону у разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених ч.3 ст.38 Закону, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), які він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Викладене означає, що Уповноважена особа наділена правом перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних.

Разом з тим, як зазначив суд, таке право не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочину очевидно недостатньо для визнання його таким, оскільки воно, у випадку який розглядається, нівелюється протилежним твердженням особи про дійсність вкладу та всіх його умов.

Виходячи з теорії права, нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з Порядком виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення, затвердженого Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26.05.2016 року №826, уповноважена особа Фонду своїм розпорядчим документом створює комісію для здійснення перевірки документів, пов'язаних з вчиненням правочинів (укладенням договорів), метою якої є виявлення фактів нікчемності таких правочинів (укладених договорів), виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій зі сторони працівників банку або інших осіб стосовно банку.

За наслідками проведення перевірки Комісією складаються та подаються на розгляд Уповноваженій особі Фонду пропозиції та висновки, які оформлюються відповідним актом (ами) перевірки.

Уповноважена особа Фонду протягом двох робочих днів з дня подання відповідного акту перевірки розглядає пропозиції й висновки, викладені у ньому, та у разі згоди з висновками готує та підписує відповідний розпорядчий документ та вчиняє інші необхідні дії.

У розпорядчому документі зазначається інформація про наявність/відсутність обґрунтованих підстав нікчемності правочинів (договорів) та обов'язково додається перелік нікчемних правочинів (договорів) із зазначенням номера рахунку/договору, назви операції, підстави нікчемності (норма закону) щодо кожного правочину (договору).

Про прийняте рішення Уповноважена особа Фонду повідомляє протягом одного робочого дня Фонд, сторони виявленого нікчемного правочину (договору) та у разі потреби - правоохоронні органи.

Позивач при зверненні до суду посилався на п.1 ч.3 ст.38 Закону, а саме, вказував на те, що Банк за умовами додаткової угоди №1 від 15 травня 2015 року відмовився від власних майнових вимог. Проте, суд вірно не вважав можливим погодитися з цим твердженням, так як фактично сторони дійшли згоди щодо виключення з умов договору санкцій за дострокове розірвання договору за ініціативою споживача, тим самим усунувши дисбаланс договірних прав і обов'язків сторін, а тому вказане не може вважатися безумовною підставою нікчемності правочину.

Відповідно до договору банківського вкладу, укладеного 27 серпня 2013 року, в позивача не може бути вимог, а є лише зобов'язання.

Так, 15 травня 2015 року між відповідачем та ПАТ «Банк національний кредит» укладено Договір про внесення змін до Договору банківського вкладу №221478-ДР-01 від 27.08.2013 року, згідно умов якого процентна ставка в разі дострокового розірвання Договору банківського вкладу становить 22% річних.

Того ж дня відповідач звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання Договору депозитного вкладу.

Відповідно до ч.2 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог, (п.1 ч.3 ст. 38 Закону)

Частиною 4 ст. 38 Закону передбачено, що Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни. (ч.5 ст. 38 Закону)

Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але які відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Положеннями ст.203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Щодо доводів позивача про нікчемність договору про внесення змін до договору №221478-ДР-01 банківського вкладу «Стандартний» на підставі п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», то вони є безпідставними, оскільки по суті ці доводи базуються на власному припущенні та суб'єктивному тлумаченні положень п.1 ч.3 ст. 38 Закону.

Виходячи з положень оспорюваного договору, останній не містить жодних умов, які б свідчили про відмову ПАТ «Банк національний кредит» від власних майнових вимог, на що посилається у своєму позові позивач. Внаслідок укладення даного договору змінюється лише нарахування розміру процентної ставки у випадку дострокового розірвання депозитного договору, а тому не можна вважати дану обставину такою, що вказує на відмову Банку від власних майнових вимог. Інших даних, які б свідчили, що позивач відмовився від власних майнових вимог в позовній заяві немає.

Виходячи з положень оспорюваного договору, останній не містить жодних умов, які б свідчили про відмову ПАТ «Банк національний кредит» від власних майнових вимог, на що посилається у своєму позові позивач. Внаслідок укладення даного договору, змінюється лише нарахування розміру процентної ставки у випадку дострокового розірвання депозитного договору, а тому вважати дану обставину такою, що вказує на відмову Банку від власних майнових вимог є безпідставним. Інших даних, які б свідчили, що позивач відмовився від власних майнових вимог в позовній заяві немає.

Також оспорюваний правочин було укладено 15.05.2015 року посадовими особами ПАТ «Банк національний кредит», тобто особами, які мали правоздатність та дієздатність вчиняти правочини платоспроможного на той час, а процедуру виведення банку з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації розпочато лише від 08.06.2015 року, а тому твердження позивача щодо нікчемності правочину на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є безпідставним.

Як зазначалося вище, рішення про віднесення ПАТ «Банк Національний кредит» до категорії неплатоспроможних та запровадження тимчасової адміністрації Банку прийняте після укладення спірного договору.

Листами №10/15-14 №10/15-14 від 02 жовтня 2015 року Банк повідомив ОСОБА_4 про віднесення укладеного між ними договору про внесення змін до нікчемних правочинів з підстав, визначених п.1 ч.3 ст.38 Закону, у зв'язку із незастосуванням позивачем перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою під час розірвання договору вкладу за ініціативою вкладника, що, на думку позивача, потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 165 708 грн. 13 коп. та 4 511 грн. 50 коп. У зв'язку із викладеним відповідачу було запропоновано повернути позивачу кошти у вказаній грошовій сумі.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що фактично сторони дійшли згоди щодо виключення з умов договору санкцій за дострокове розірвання договору за ініціативою споживача, тим самим усунувши дисбаланс договірних прав і обов'язків сторін.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

За положеннями ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором: або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч.5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Отже, за договором банківського вкладу на банк покладається обов'язок з виплати вкладнику депозиту та нарахованих процентів. При цьому, банк не має будь-яких майнових вимог до вкладника.

Договір банківського вкладу не може вважатися нікчемним з тих підстав, що сторони дійшли згоди щодо розміру відсотків, які виплачуються вкладнику у разі дострокового розірвання депозитного договору.

Посилання апелянта на п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не можуть бути прийняті до уваги, оскільки між ПАТ «БанкНаціональний кредит» та ОСОБА_4 не укладалося жодних правочинів, які передбачають відмову банку від майнових прав, а тому виплата ОСОБА_4 вкладу та нарахованих процентів за період від дати внесення коштів на вкладний рахунок і до дня, що передує їх поверненню у розмірі, визначеному договором, відповідає закону і не є відмовою банку від своїх майнових прав.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином дослідив всі наявні у справі докази в їх сукупності, надав їм належну правову оцінку, висновки суду доводами апеляційної скарги не спростовуються, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.11 та ст.60 ЦПК України ( в редакції, яка діяла на час ухвалення рішення) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За наведених обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Як вбачається з позовної заяви та тверджень позивача, хоча і на позовній заяві зазначено, що «позов немайнового характеру» його вимоги носять майновий характер, і за вимогами позову позивач просить зобов'язати відповідача повернути кошти.

При тому, у даній справі не йдеться про договір відчуження майна і не має переходу власності від однієї сторони до іншої, і йдеться лише про зміну розміру відсотків, а заборонено укладати договори про відчуження майна.

Позивач посилався на те, що правочини (також договори неплатоспроможного банку є нікчемними із-за того, що банк безоплатно здійснив відчуження майна та відмовився від власних майнових вимог.

Уповноважена особа Фонду протягом тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними в частині 2 ст.38 Закону про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Позивач також вважав, що внесення змін до договору банківського вкладу, за яким банк відмовляється від застосування зниженої процентної ставки при достроковій виплаті вкладу на вимогу вкладника, є відмовою від власних майнових вимог, спричинило необґрунтовану виплату грошових вкладів, що згідно з п.1 ч.3 ст.39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить ознаки нікчемного правочину та є підставою для застосування наслідків, передбачених ст.216 ЦК України.

Проте, як вбачається зі статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме, відносно «Заходів щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку»:

1. Фонд зобов'язаний забезпечити збереження активів та документації банку.

2. Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

3. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

4. Фонд:

1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами;

3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

5. У разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни.

6. Фонд вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку.

7. Фонд зобов'язаний забезпечити проведення інвентаризації банківських активів і зобов'язань. Під час інвентаризації перевіряється наявність і відповідність балансової вартості фактичній вартості таких активів та зобов'язань неплатоспроможного банку:

1) готівки у касі та матеріальних цінностей у сховищі банку;

2) заборгованості за кредитами перед банком, у тому числі наявності забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами;

3) заборгованості за цінними паперами перед банком;

4) заборгованості за зобов'язаннями банку перед кредиторами;

5) вимог банку до клієнта за списаною безнадійною заборгованістю (у тому числі наявності забезпечення виконання зобов'язань за такою заборгованістю).

8. Фонд припиняє протягом тимчасової адміністрації у банку здійснення операцій за правочином (у тому числі договором), вчиненим (укладеним) банком з окремим кредитором чи іншою особою, якщо такий правочин (у тому числі договір) спричиняє або може спричинити надання переваги одному кредитору перед іншим в частині задоволення вимог, зокрема за наявності однієї з таких умов:

1) правочин (у тому числі договір), спрямований на забезпечення виконання зобов'язань банку чи третьої особи перед окремим кредитором, вчинений (укладений) до дня запровадження тимчасової адміністрації у банку;

2) правочин (у тому числі договір) спричиняє чи може спричинити зміну черговості задоволення вимог кредиторів за зобов'язаннями, що виникли до дня запровадження тимчасової адміністрації у банку;

3) правочин (у тому числі договір) спричиняє чи може спричинити задоволення вимог, строк яких на дату виконання правочину (в тому числі договору) не настав, одних кредиторів за наявності невиконаних в установлені строки зобов'язань перед іншими кредиторами;

4) правочин (у тому числі договір) призвів до того, що окремому кредитору надано чи може бути надано перевагу в задоволенні вимог, що існували до запровадження тимчасової адміністрації, порівняно з умовами розрахунку з кредитором у черговості, визначеній цим Законом.

Припинення здійснення операцій застосовується до правочину (у тому числі договору), визначеного у цій частині, якщо він укладений протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації у банку.

9. З метою збереження майна (активів) банку Фонд має право здійснити продаж відокремлених підрозділів банку (у тому числі майна банку, розташованого за місцезнаходженням такого відокремленого підрозділу).

10. Усі або частина повноважень Фонду, визначених цією статтею, можуть бути делеговані Фондом уповноваженій особі Фонду.

Отже, позивач в обґрунтування скасування рішення посилався на п.1 ч.3 ст.38 Закону і вважав, що оскільки банком не застосовано перерахування нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою, внаслідок чого банк відмовився від власних майнових вимог, що потягнуло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів, які отримано останнім без достатньої правової підстави, то на підставі ч.2 ст.215 ЦК України даний правочин є нікчемним.

Разом з тим, недійсність правочину - це наслідок недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які прямо встановлені правом.

Оскільки правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину), то на закон покладається чітке визначення умов (підстав), процесуального порядку і наслідків недійсності.

Від недійсних слід відрізняти неукладені правочини (коли сторони не дійшли повної згоди для досягнення правочином повної сили).

Нікчемним правочином є правочин, вчинення якого не породжує передбачених законом правових наслідків у зв'язку із протиправністю або іншими недоліками юридичного характеру, незалежно від пред'явлення позову про визнання його недійсним. Нікчемний правочин є недійсним незалежно від визнання його таким і від бажання сторін.

А відчуження -це перехід прав власності від однієї особи до іншої.

Відчуження передусім пов'язано з переходом прав від одного суб'єкта до іншого, і не може детермінуватися виключно як передавання речі, майна, оскільки майно може бути передано в оренду, користування при збереженні права власності за власником а не користувачем.

При цьому варто враховувати що акт відчуження в правовому аспекті повинен мати чітко визначену мету фактичного передання речі одразу або в майбутньому (в натурі).

Відчуження проводиться головним чином по волі первинного власника на основі договору з набувачем майна або на підставі рішення суду в примусовому порядку (конфіскація). Рішення про відчуження нерухомого й іншого цінного майна, що до неповнолітніх, батьки можуть приймати за згодою органів опіки та піклування, а безоплатне відчуження майна (наприклад дарування) узагалі не допускається.

Відчуження може бути відшкодувальним, за платню, або безвідплатним, у формі дарування, як-то під час воєнного стану.

Майно - це предмети матеріального світу, які перебувають у власності суб'єкта права (фізична особа, юридична особа, держава, територіальна громада, Український народ), у тому числі: окрема річ, сукупність речей, майнові права та обов'язки, гроші і цінні папери, а також майнові права на них. Майно поділяється на рухоме і нерухоме, а також за іншими ознаками. Право власності на майно окремих категорій посвідчується правовстановлюючими документами.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні обґрунтовані правові підстави визнавати дії банку по незастосуванню перерахунку нарахованихпроцентів за зниженою відсотковою ставкою та відмови від власних майнових вимог, що потягнуло необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів нікчемним правочином відповідно до п.1 ч.3 ст.38 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на що посилається апелянт, і крім того, між сторонами не укладалось жодних правочинів, які б передбачали відмову банку від майнових прав і тому виплата відповідачу вкладу та нарахованих процентів не є відмовою банку від свої майнових прав.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в ухвалі.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала постановлена з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» Паламарчука ВіталіяВіталійовичазалишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 березня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: