ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року

м.Суми

Справа №585/3741/16-ц

Номер провадження 22-ц/816/15/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Хвостик С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року в складі судді Глущенко Є.Д., ухваленого у м. Ромни Сумської області

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Служба у справах дітей Роменської районної державної адміністрації Сумської області, про визнання незаконним утримання дитини на території України, повернення її за постійним місцем проживання,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання незаконним утримання його сина ОСОБА_4 на території України та повернення його до Туреччини за постійним місцем проживання. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що від фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4, який є громадянином Турецької Республіки. З 2013 року до липня 2016 року вони разом з дитиною проживали в Туреччині. 12 липня 2016 року виїхали з Турецької республіки до батьків відповідача в Україну, домовившись з ОСОБА_1 про повернення до Туреччини в серпні 2016 року. Проте, відповідач з дитиною до Туреччини не повернулися й залишилися в Україні. Позивач просив суд визнати незаконним утримання дитини відповідачем на території України та повернути дитину до Туреччини, яка є постійним місцем її проживання.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконним утримування на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вирішено повернути неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до місця постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині повернення неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до місця постійного проживання у Турецькій Республіці.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відповідач незаконно утримує дитину на території України, чим порушує права піклування про дитину, що належить позивачу, та враховуючи, що постійним місцем проживання дитини є Турецька Республіка.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 12 січня 2017 року рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним утримання дитини на території України, повернення її за постійним місцем проживання, стягнуто з позивача на користь відповідача 1212,64 грн компенсації судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивоване наявністю передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним утримування дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Сумської області від 12 січня 2017 року, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм права та порушенням норм процесуального права.

Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково. Рішення апеляційного суду Сумської області від 12 січня 2017 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до Апеляційного суду Сумської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у даній справі спірні правовідносини стосовно повернення дитини до іншої держави є тотожними правовідносинам, які були предметом розгляду Верховного Суду України у справах № 6-58цс14, 6-72цс14, 6-1598цс15, у яких суд касаційної інстанції висловився про помилковість судовий рішень, якими були задоволені аналогічні позови. Суд першої інстанції не навів відповідних мотивів, відступаючи від правових позицій касаційного суду. Встановивши, що дитина народилась і зареєстрована на території України з 2013 року, суд не врахував, що заявниця з позивачем у фактичних шлюбних відносинах перебували з 2009 року і з цього часу постійно проживали у м. Словянську Донецької області, де ОСОБА_2 має житло та з 2002 року займається підприємницькою діяльністю. Причиною тимчасового виїзду їх сім'ї з України 21 лютого 2014 року було загострення політичної ситуації в Україні, тобто, Республіка Туреччина не була місцем постійного проживання сина ОСОБА_4, тому його повернення і перебування в Україні є правомірним. Вказане підтверджується тим, що відповідач і її син з реєстрації за місцем постійного проживання в с. Рогинці Роменського району Сумської області не знімались, від українського громадянства не відмовлялись. Відповідач з сином перебували у республіці Туреччина на підставі тимчасових робочих віз, а термін дії останньої закінчився 24 серпня 2016 року. ОСОБА_1 вказує, що про видачу її сину 06 листопада 2013 року Республікою Туреччина посвідчення особи із вказівкою про місце реєстрації їй нічого відомо не було, оскільки у цей час вона з сином перебували на території України. Тому відповідач вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що їх сім'я проживала в Україні лише до 2013 року, є безпідставними.

Вказує, що хоча її син і перебував у Туреччині з 2014 по 2016 роки, де навчався у приватній початковій школі, проте, решту свого життя він перебуває на території України, де відвідує школу, гуртки, має друзів і сталі сімейні зв'язки. Крім того, син заявниці після повернення в Україну повністю адаптувався, проблем з українською і російською мовами не має, заперечує проти проживання з батьком і бажає залишатись жити з матір'ю.

Також, відповідач вважає, що рішення Сімейного суду Анталії Турецької Республіки про передачу сина ОСОБА_4 під опіку позивача не має правового значення для вирішення справи, оскільки вказане рішення не визнане в Україні у встановленому порядку.

ОСОБА_1 наголошує, що переміщення її сина на територію України було здійснено за попередньої згоди батька дитини, що свідчить про помилковість висновку суду про незаконне перебування дитини на території України. Посилається на те, що ОСОБА_2 застосовував до неї та сина фізичне і психологічне насильство, що підтвердив її син ОСОБА_4 у суді першої інстанції, тому існує серйозний ризик того, що повернення поставить сина під загрозу заподіяння фізичної або психологічної шкоди, створить для нього нетерпиму обстановку унаслідок розлучення з нею. Зазначає, що син досяг такого віку і рівня зрілості, що може висловити свою думку щодо визначення місця його проживання, тому слід взяти до уваги його думку.

Сторони та їх представники в судове засідання не з'явились, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, представник позивача в своїй заві просить слухати справу в їх відсутність, заперечують проти задоволення апеляційної скарги, відповідач та її представник про причини неявки суду не повідомили, тому суд вважає за необхідне слухати справу у відсутність сторін на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони проживали в Україні, перебували у фактичних шлюбних відносинах, і у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 59).

Дитина з моменту народження була зареєстрована за місцем реєстрації матері в АДРЕСА_3, з 13 жовтня 2009 року за адресою: АДРЕСА_4, а з 17 квітня 2013 року по теперішній час в АДРЕСА_2. (т. 1, а.с. 126)

З листопада 2013 року сторони з дитиною фактично проживали у Туреччині.

06 листопада 2013 року ОСОБА_4 Республікою Туреччина було видане посвідчення особи та зазначено місце реєстрації: АДРЕСА_5 (т. 1, а.с. 12-13).

31 жовтня 2014 року 2-й Сімейний суд м. Анталії Турецької Республіки за домовленістю сторін про зміну опікунства прийняв рішення, відповідно до якого дитину передано під опіку батька, а матері дозволено побачення з сином у визначені дні та години, влітку з 20 липня по 20 серпня дитина залишається з нею (т. 1, а.с. 23).

У 2014-2016 роках ОСОБА_4 навчався у Приватній початковій школі Анталья Коньяалти Йєдітепе (т. 1, а.с. 143 146).

27 травня 2016 року позивач оплатив навчання дитини у Анталійському коледжі на 2016 - 2017 навчальний рік (т. 1, а.с. 16-20).

У липні 2016 року сторони разом з дитиною приїхали в Україну в с. Рогинці Роменського району Сумської області, проте, у серпні 2016 року відповідач з сином до Туреччини не повернулися, як про це було домовлено з батьком дитини.

З 01 вересня 2016 року ОСОБА_4 навчається у Рогинській загальноосвітній школі, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, є друзі, захоплення; проживає разом з матір'ю, яка належно виконує свої обов'язки (т. 1, а.с. 127, 128, 215-217).

Згідно з висновком судово-психологічного експерта КЗ СОР «Перша обласна спеціалізована лікарня м. Ромни» від 25 листопада 2016 року № 263 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, досяг такого рівня зрілості, розвитку, при якому може усвідомлювати зовнішню, чуттєву, фактичну сторону спору між батьками щодо його подальшого виховання та висловлювати свою думку вільно й усвідомлено. Дитина прихильна більш до матері та на думку дитини йому комфортніше проживання в Україні разом із матір'ю. Повернення дитини без матері до Туреччини є стресовим фактором і може призвести до змін у психологічному стані дитини (т.2, а.с. 64-67).

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив, що спірні правовідносини регулюються Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року та виходив з того, що оскільки постійним місцем проживання дитини сторін є Турецька Республіка, а відповідач незаконно утримує сина на території України і не довела, що існують передбачені вказаною Конвенцією підстави для неповернення дитини, суд першої інстанції дійшов висновку, що права позивача як батька та піклувальника малолітньої дитини порушені і підлягають захисту.

Проте повністю з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

На спірні правовідносини розповсюджується дія норм Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка була ратифікована Україною 11 січня 2006 року (далі -Конвенція).

Конвенція запроваджує процедуру для забезпечення повернення дітей, яких незаконно вивозять або утримують на території іноземної держави, до держави їх постійного місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За змістом ч. 2 ст. 3 Конвенції права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі рішення судової влади, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Відповідно до ст. 12 Конвенції якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує шкільний навчальний заклад, різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

Таким чином, при вирішенні питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримування дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому, суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави.

Частиною 2 статті 12, частинами 1, 2 статті 13 та статтею 20 Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримування дитини.

Так, ст. 13 Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування;

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

З встановлених судом обставин та матеріалів справи вбачається, що у липні 2016 року сторони разом з сином ОСОБА_4 приїхали в Україну: с. Рогинці Роменського району Сумської області, попередньо обумовивши повернення відповідача до Республіки Туреччина у серпні 2016 року з метою подальшого проживання хлопчика на території Республіки Туреччина та навчання у Анталійському коледжі.

Проте ОСОБА_1, без згоди ОСОБА_2, залишилась з сином в Україні, що свідчить про порушення права батька на опіку згідно із законодавством країни, де дитина постійно проживала - Республіки Туреччина.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом про повернення сина за попереднім місцем проживання за адресою АДРЕСА_1 для проживання разом з батьком ОСОБА_2, З зазначеного вбачається, що на дату початку процедур у судовому органі України минуло менше одного року.

Тобто ОСОБА_4 постійно мешкав в Турецькій Республіці безпосередньо перед переміщенням або утримуванням (пункт а частини 1 статті 3 Конвенції);

утримування дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт b частини 1 статті 3 Конвенції) - наявність рішення 2-го Сімейного суду м. Анталья Турецької Республіки від 30 жовтня 2014 року про передачу опіки над ОСОБА_4 позивачу;

позивач фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримування (пункт b частини 1 статті 3 Конвенції) - позивач безпосередньо здійснював опіку над дитиною, а саме ОСОБА_4 отримував освіту у Приватній початковій школі Анталья в 2014-2016 навчальних роках, та продовжував би її здійснювати, про що свідчить договір про навчання у 3 класі початкової школи м. Анталья на 2016-2017 рік та здійснена позивачем оплата за навчання.

З огляду на викладене, постійним місцем проживання ОСОБА_4 визнана Республіка Туреччина, утримування дитини в Українї є порушенням права позивача на опіку над сином.

Апеляційний суд не погоджується і з твердженням відповідача про те, що рішення турецького суду щодо передачі опіки над ОСОБА_4 батьку не має правового значення для вирішення справи, оскільки вказане рішення не визнане в Україні в установленому порядку.

Відповідно до ст. 14 Конвенції, встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть безпосередньо враховувати законодавство і судові і адміністративні рішення, формально визнані або невизнані у державі постійного проживання дитини, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів, які застосовувалися б у такому випадку.

Твердження відповідача про те, що згоду на зміну постійного місця проживання сина вона не давала і на час видачі посвідчення особи ОСОБА_4 Турецькою Республікою 06 листопада 2013 року, ні вона, ні син на території Турецької Республіки не перебували, а проживали у м. Слов'янськ, спростовуються копією паспорту ОСОБА_1 для виїзду за кордон, виданого 29 вересня 2011 року (т. 1, а.с. 220-221), в якому наявні відмітки про перебування ОСОБА_1 на території Туреччини з 10 жовтня до 28 грудня 2013 року. Крім того, з копії паспорту вбачається, що вона неодноразово і на тривалий час відвідувала Турецьку Республіку у 2012, 2013 роках, а у 2014 році виїжджала до Туреччини раніше 21 лютого 2014 року, а саме в період з 09 січня до 15 лютого 2014 року, що спростовує її посилання в апеляційній скарзі на те, що тільки 21 лютого 2014 року вони разом з сином тимчасово виїхали з України до Туреччини.

З огляду на матеріали справи подані сторонами до суду встановлено, що неповнолітній ОСОБА_4 більшу частину свого життя, а саме, п'ять років з семи станом на дату звернення з позовом ОСОБА_2, прожив в Україні, навчається у Рогинській загальноосвітній школі І-III ступенів, у нього наявна велика кількість друзів, він здібний до навчання, опановує українську мову, відвідує секцію з футболу (т. 1, а.с. 127).

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_4 виїжджав до Республіки Туреччина у період з вересня 2016 року.

Зазначені обставини підтверджують, що дитина прижилась у своєму новому середовищі.

Надаючи пояснення в суді першої інстанції у віці семи років ОСОБА_4 заперечував проти повернення до Туреччини, вказував, що він не мав в Туреччині друзів, окрім одного росіянина, його ображали хлопці і не подобалось навчатися у турецькій школі. В Україні йому краще і він хоче жити в Україні.

Згідно з висновком експерта-психолога ОСОБА_8 та її особистими поясненнями в суді апеляційної інстанції, в силу свого високого індивідуального розумового розвитку, який сягає набагато вище 7- річного віку, ОСОБА_4 досяг такого рівня зрілості, розвитку, при якому може висловлювати свою думку вільно та усвідомлено.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги думку дитини, яка висловлена вільно та усвідомлено.

Надані позивачем пояснення до апеляційного суду свідчать про те, що станом на січень 2019 року ОСОБА_4 продовжує проживати в Україні. Спілкування позивача з дитиною відбувається у дружній доброзичливій атмосфері. Щоразу, коли ОСОБА_2 приїздить до України, він зустрічається з ОСОБА_1 та сином ОСОБА_4 разом проводять весь вільний час, на підтвердження зазначених обставин надав фотографії спільного дозвілля (т.3, а.с.60-71).

З метою повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 6 листопада 2018 року було призначено судово-психологічну експертизу проведення якої доручено експертам Сумського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл.проф.М.С.Бокаріуса, але ухвала суду була повернута без виконання, оскільки сторони ухилились від участі у проведенні експертизи, клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів не виконали, експериментально-психодіагностичне дослідження підекспертних осіб не проведено, вартість робіт за проведення даної судово-психологічної експертизи не здійснена.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що повернення дитини не буде пов'язане із серйозним ризиком заподіяння їй психічної шкоди, не відповідає обставинам справи та вимогам частин першої та другої статті 13 Конвенції.

Таким чином, відповідач, до обов'язку якої входить доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини, довела, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння їй психічної шкоди.

За вказаних вище обставин, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про те, що повернення дитини не буде пов'язане із серйозним ризиком заподіяння їй психічної шкоди, є необґрунтованим.

За наявності виключних обставин, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 13 Конвенції, зокрема, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння їй психічної шкоди, а також у зв'язку з тим, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку, суд, враховуючи найвищі інтереси дитини, має право відмовити у її поверненні до місця її постійного проживання.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосування норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні.

Оскільки у задоволенні позову має бути відмолено, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 1212,64 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 4; 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання незаконним утримання дитини на території України, повернення її за постійним місцем проживання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1212 грн 64 коп. компенсації судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складене 22 березня 2019 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т. А. Левченко

С. Г. Хвостик