ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/2190/19

Головуючий у першій інстанції - Соловей В. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1523/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової плати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бечка Є.М.,

суддів - Євстафіїва О.К., Онищенко О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

дата та місце ухвалення судом першої інстанції рішення - 02 жовтня 2019 року смт.Козелець,

У С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 127627 грн 89 коп. за кредитним договором б/н від 21 січня 2013 року, яка складається з наступного: 7311 грн 13 коп. - заборгованість за кредитом; 120316 грн 76 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 24 січня 2013 року по 30 травня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до укладеного договору №б/н від 24 січня 2013 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 6400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зміна кредитного ліміту визначена п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, підписання договору є прямою і безумовною згодою ОСОБА_1 щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами Банку, які розміщені на сайті банку, також Умовами та Правилами визначена можливість банку самостійно змінювати тарифи. Свої зобов`язання за договором банк виконав. У порушення умов договору відповідачка зобов`язання належним чином не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 31 травня 2019 року становить 296085 грн 34 коп., яка складається з заборгованості за кредитом - 7311 грн 13 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 286174 грн 21 коп. та заборгованості за пенею та комісією - 2600 грн. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому банк просить стягнути з відповідачки 127627 грн 89 коп.

Заочним рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2019 року задоволено частково позов АТ КБ «ПриватБанк», стягнуто з ОСОБА_1 7311 грн 13 коп. заборгованості по кредитному договору від 24 січня 2013 року та 1921 грн судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальницею ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, тому слід стягнути тіло кредиту, однак, відсутні підстави вважати, що АТ КБ «ПриватБанк» при укладенні договору з ОСОБА_1 дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Також укладений між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 кредитний договір від 24 січня 2013 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні позову про стягнення відсотків за користування кредитом представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 24 січня 2013 року ОСОБА_1 погодилась з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, складають між нею та позивачем договір про надання банківських послуг, вона ознайомилась та згодна з даними умовами та Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, про що свідчить її підпис на вказаній заяві. Тобто між сторонами укладено договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачці кредит у вигляді ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості. При цьому не може бути взята до уваги позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки договір у встановленому законом порядку відповідачкою не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення, чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами даного договору.

Особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, а відмовляючи у стягненні процентів суд порушив вимоги ст.ст.1046, 1048 ЦК України.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що 24 січня 2013 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Заява мітить особисту інформацію відносно відповідачки. Ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, ОСОБА_1 виявила бажання отримати картку «Універсальна» з кредитним лімітом 1500 грн. Однак, не відмічено, що позичальник отримала пам`ятку клієнта, яка містить в тому числі Тарифи і основні умови обслуговування і кредитування (а.с.7).

Згідно копії розрахунку заборгованості за договором б/н від 24 січня 2013 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 станом на 31 травня 2019 року заборгованості за кредитом складає - 7311 грн 13 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 120316 грн 76 коп. При цьому розрахунок заборгованості не містить даних про те, яку саме суму кредиту було надано відповідачці (а.с.5-6).

Також матеріали справи містять копію Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.8), копію Умов та правил надання банківських послуг (а.с.9-32), копію паспорту відповідачки (а.с.33-34).

Інших доказів, які б містили відомості щодо предмету доказування ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції надано не було.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції вбачається, що суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 7311 грн 13 коп. заборгованості за тілом кредиту. В задоволенні решти позовних вимог про стягнення 120316 грн 76 коп. заборгованості за відсотками, відмовлено.

Враховуючи, що АТ КБ «ПриватБанк» оскаржує зазначене судове рішення лише в частині відмовлених позовних вимог та урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №186/1743/15-ц, де визначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується, колегія суддів не переглядає судове рішення в частині задоволених позовних вимог, тобто в даній справі в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення процентів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується лише до тих умов, з якими він ознайомлений.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що правила частини першої статті 634 ЦК України неможливо застосувати до спірних правовідносин, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

У заяві позичальника від 24 січня 2013 року відсоткова ставка не зазначена. Вбачається, що на час підписання Анкети-заяви банк оформляв на ім`я клієнтів Карту «Універсальна», Пенсійні картки, Картки Gold, Зарплатний пакет, Ідентифікація з паспортом, Послуги накопичення «Копилка».

Наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить різні умови надання послуг банком, зокрема оформлялись карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та встановити, яку саме картку було видано відповідачці, її номер, термін дії, встановити неможливо за відсутністю будь-яких доказів.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Для визначення на які саме умови погодилась відповідачка, нею мало б бути подано пам`ятку клієнта, що містить також Тарифи та основні умови, однак ОСОБА_1 даний документ вручено не було, оскільки відсутня відповідна відмітка в заяві.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві відмітки про отримання пам`ятки клієнта, відсутність домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за тілом кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24 січня 2013 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме вищевказаний Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що зазначені документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у передбачених у цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Враховуючи викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у стягненні відсотків за кредитним договором у розмірах, визначених Умовами та Правилами, на які посилався позивач при поданні даного позову як на підставу своїх вимог, оскільки вони не містять підпису позичальника.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно послався на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, не маючи обґрунтованих заперечень відповідачки та відповідних доказів проти вимог позивача не заслуговують на увагу, оскільки частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, що й було здійснено судом першої інстанції.

Доводи, що між сторонами укладено договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачці кредит у вигляді ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості не заслуговують на увагу, оскільки ні судом першої, ні судом апеляційної інстанції не виявилось можливим встановити розмір процентів на який погодилась відповідачка підписуючи анкету-заяву, адже в позові АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що відсотки за користування кредитом визначені у розмірі 27,6% на рік, проте в Тарифах наданих на підтвердження позовних вимог відсутня ставка на жодну з карток в розмірі 27,6%.

Доводи апеляційної скарги, що судом порушено ст.ст.1046, 1048 ЦК України не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення.

Так, згідно ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Враховуючи, що судом першої інстанції стягнуто з відповідачки тіло кредиту, при цьому апеляційний суд звертає увагу, що не переглядає рішення в цій частині, тому не зрозуміло, які саме вимоги ст.1046 ЦК України було порушено судом.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Апеляційний суд вкотре зазначає, що позивачем не надано суду доказів в яких зазначались би умови кредитного договору: розмір відсотків, строки повернення, яка карат була видана на підставі заяви, на яких умовах, строк її дії тощо. Відсутність даних доказів не дають можливості визначити суду розмір заборгованості боржника перед кредитором. Також з наданого банком розрахунку неможливо встановити, в якому розмірі, коли, яким чином знімались кошти, з якого карткового рахунку, де та яким чином здійснювались часткові погашення тощо, тому відсутня можливість також нарахувати проценти відповідно до ст.1048 ЦК України.

Аргументи апеляційної скарги на законність та обґрунтованість рішення суду в оскарженій частині не впливають, правильності висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», §23). Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції надано повну оцінку доказів, поданих стороною позивача при розгляді справи.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку в цій частині.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2019 року.

Головуючий: Судді: