ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2019 року м. Чернівці

Справа № 714/250/19

Провадження №22-ц/822/965/19

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.

секретар - Собчук І.Ю.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на заочне рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 31 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, головуючий у І-й інстанції - Козловська Л.Д.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем, в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , був укладений договір позики від 24 липня 2015 року, згідно з яким ОСОБА_3 під розписку зобов`язався повернути йому кошти у розмірі 4 500 доларів США строком до липня 2018 року. Дані кошти визнає як борг за автомобіль марки Mersedes-Bens Vito 1997 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Станом на 06 березня 2019 року, згідно з курсом НБУ розмір заборгованості становить 120 430,08 грн. Факт передачі коштів підтверджується розпискою. Відповідач протягом тривалого часу не виконує взяті на себе зобов`язання та грошові кошти не повернув.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за позикою у розмірі 208 382,01 грн, яка складається з: 120 430,08 грн - сума позики; 13 075,73 грн.- три відсотка річних від суми позики в порядку, передбаченому ч.2 ст. 625 ЦК України, а також 74 875,48 - пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у вигляді процентів згідно з обліковою ставкою Національного банку у відповідності до ст. 1048 ЦК України.

Заочним рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 31 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

На зазначене рішення представник відповідача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що відповідно до розписки ОСОБА_3 зобов`язався повернути ОСОБА_2 кошти в сумі 4 500 доларів США до липня 2018 року, та визнав зазначені кошти як борг. Судом першої інстанції не спростовано те, що між сторонами виникли зобов`язання не з договору позики, а з іншого правочину, Хоча розписка і не містить факту передачі коштів, однак позичальник взяв на себе обов`язок повернути кошти за автомобіль у встановлений строк та визнав кошти як борг.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надана позивачем на підтвердження укладення договору позики розписка не містять істотних умов договору позики, а саме, дату отримання коштів, факт передачі коштів позичальником, а також умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг, зобов`язання позивача позичальника повернути саме позичені кошти, а тому жодних обов`язків, які походять саме з правовідносин, які виникають з боргових зобов`язань внаслідок укладення договору позики, у відповідача немає. А тому дана розписка не є належним доказом на підтвердження укладення саме договору позики.

Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено розписку, зі змісту якої вбачається, що він зобов`язався повернути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кошти у сумі 4 500 дол. США до липня 2018 року. Дані кошти визнає як борг за автомобіль Мерседес Віто, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Зобов`язався кошти виплачувати частинами щомісячно в сумі від 2000 грн до 3000 грн. Розписка написана відповідачем добровільно без психічного тиску та погрози насильства у присутності двох свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Порядок укладення, оспорювання та наслідки порушення договору позики регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року.

Відповідно до статті 545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що розписка від 24 липня 2015 року є борговим документом і підтверджує зобов`язання ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 борг у розмірі 4 500 доларів США за автомобіль Мерседес Віто реєстраційний номер НОМЕР_1 до липня 2018 року.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Між тим, наявність будь-яких інших зобов`язань між сторонами судом першої інстанції не встановлено, договір позики позичальником не оспорювався, сторони договір не розривали. Тому висновок суду першої інстанції, що дана розписка не є належним доказом на підтвердження укладення саме договору позики є помилковим та не відповідає встановленим фактичним обставинам та наявним у матеріалах справи доказам.

При цьому, суд першої інстанції не встановив, які ж саме правовідносини виникли між сторонами у зв`язку з написанням ОСОБА_3 вищезазначеної боргової розписки.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У судовому засіданні встановлено, що відповідач у встановлений розпискою строк, до липня 2018 року, грошові кошти позивачу не повернув, отже, умови договору у визначений сторонами строк відповідач не виконав, а тому колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення боргу.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач у позові визначив суму позики в гривні відповідно до курсу НБУ станом на 06 березня 2019 року, яка становить 120 430, 80 грн, що є правом позивача, а отже зазначена сума підлягає стягненню з відповідача, як сума основного боргу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені правові наслідки порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулюють, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 12 грудня 2018 року у цивільній справі № 369/8141/15-ц (провадження № 61-7113зпв18).

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно з частиною 3 статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до договору позики відповідач зобов`язався повернути кошти до липня 2018 року, однак зазначений обов`язок виконано не було, а тому період початку розрахунку 3 % річних необхідно здійснювати з 01 серпня 2018 по 06 березня 2019 року.

Зазначений розрахунок у розмірі 3 % від простроченої суми боргу становить 4 504 грн, яка розраховується за формулою [Розмір процентів] = [Сума боргу] ? [3 %] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів].

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина перша, третя статті 549 ЦК України).

Розпискою від 24 липня 2015 року сторонами не було передбачено обов`язку зі сплати пені, а тому вимоги про стягнення пені є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у цивільній справі № 569/2255/17 (провадження № 61-6203св19)

Виходячи з викладеного, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума боргу в розмірі 124 934, 80 грн, яка складається з основного боргу -120 430,80 грн та нарахованих процентів з моменту отримання позики до закінчення дії договору - 4 504 грн за борговою розпискою від 24 липня 2015 року.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За подачу позовної заяви ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 2 083, 82 грн. За подачу апеляційної скарги - 3 125, 73 грн. А всього розмір судових витрат становить 5 209,55 грн.

Оскільки відсоток задоволення позовних вимог позивача складає 59,95 %, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 3 123, 12 грн у відшкодування витрат зі сплати судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Заочне рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 31 липня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, з урахуванням 3% річних, в розмірі 124 934 (сто двадцять чотири тисячі дев`ятсот тридцять чотири) гривні 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3 123 (три тисячі сто двадцять три) гривні 12 копійок у рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 02 грудня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк