Єдиний номер справи 479/565/17
Провадження 22-ц812/1798/19 Головуючий по 1 інстанції Репушевська О.В.
Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

11 грудня 2019р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

на заочне рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 25 січня 2018р.

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Кривоозерська районна державна адміністрація, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,

встановила:

У липні 2017р. ОСОБА_2 пред`явив позов до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.

Позивач зазначав, що з 29 квітня 2006р. перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 від якого вони мають двох доньок: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюбні відносини фактично припинені з квітня 2016р., вважає збереження сім`ї неможливим.

Відповідачка під час перебування його в Ялтинській міській лікарні №1 змінила місце проживання, діти проживають разом з нею. Однак вважає, що остання недостатньо піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не має ні заробітку, ні власного житла, тривалий час перебуває на обліку в психіатричній лікарні.

Посилаючись на викладене, а також на те, що він працює, має постійний дохід, власне житло і позитивно характеризується, позивач просив розірвати шлюб та визначити місце проживання доньок з ним.

Заочним рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 25 січня 2018р. позов задоволено частково. Постановлено розірвати шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної республіки Крим, актовий запис №188. Місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визначено з матір`ю - ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині вимог про визначення місця проживання дітей, просив його скасувати та ухвалити нове, яким ці позовні вимоги відхилити.

Представник відповідача у поданому відзиві просив відхилити апеляційну скаргу та закрити апеляційне провадження.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст.19 СК при вирішенні спору про визначення місця проживання дітей участь органу опіки та піклування є обов`язковою. Останній подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, які бажають проживати з дітьми, брати участь у їх вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За правилами ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Згідно з роз`ясненнями, даними в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 квітня 2006 р. у Відділі реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної республіки Крим зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , актовий запис №188.

З квітня 2016р. сторони проживають окремо і в різних населених пунктах. Спроб відновити подружнє життя не вживали.

Рішення суду про розірвання шлюбу не є предметом перевірки на його законність і обґрунтованість в апеляційному порядку на підставі ч.1 ст.367 ЦПК.

Встановлено, що сторони є батьками двох доньок: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після припинення шлюбних відносин знаходились на утриманні матері, яка станом на червень 2017р. за даними Виконавчого комітету Маломечетнянської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області разом з дітьми проживала в цьому населеному пункті, а з 12 грудня 2017р. працює в м. Києві.

Визначаючи місце проживання дітей суд не з`ясував чи наявний між сторонами спір з цього приводу, оскільки позивач хоча й заявив таку вимогу, але в апеляційній скарзі стверджував, що це сталось внаслідок непорозуміння із його адвокатом, тобто, що він не мав наміру заявляти таку вимогу.

Як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі зазначалось, що відповідач страждає психічним захворюванням, в травні 2019р. була направлена на стаціонарне лікування до медичного закладу, а діти в цей час знаходились без догляду. На підтвердження цього позивач надавав відповідні медичні документи (а.с.14,53,101,102).

У відзиві на апеляційну скаргу підтверджено факт перебування відповідача на стаціонарному лікуванні та догляду за дітьми позивачем.

Визначаючи місце проживання дітей з матір`ю суд не звернув уваги, що таку вимогу відповідач не заявляла.

Крім того, в рішенні не наведено будь-яких мотивів вирішення такого спору на користь відповідача, а в матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю.

За таких обставин рішення суду в оскарженій частині в силу п.4 ч.1 ст.376 ЦПК підлягає скасуванню.

В той же час відсутні підстави, передбачені ст.141 ЦПК для покладення на відповідача судових витрат, тому що помилковий розгляд вказаної позовної вимоги стався внаслідок неналежних процесуальних дій позивача.

Керуючись ст.ст.367,374,376,382 ЦПК, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 25 січня 2018р. в частині вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в їх задоволенні.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів лише у випадках, передбачених ст.389 ЦПК.

Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2019р.

Головуючий: Судді: