КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Українець В.В.
Апеляційне провадження №22-ц/824/1470/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар -Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики.

Свої вимоги мотивує тим, що в липні 2015 року до нього звернувся представник ОСОБА_4 з вимогою повернути грошові кошти на суму 300 000 доларів США, які відповідач начебто надавав йому за розпискою від 17 березня 2014 року.

Вважає договір позики, укладений у формі розписки від 17 березня 2014 року, недійсним та ставить під сумнів автентичність розписки оскільки ні сума грошей, ні дата написання розписки та повернення грошей не узгоджуються з тими домовленостями, які були між ним та відповідачем. Правовідносини, що склались між ними, мали місце в 2008 році, проте суми операцій були інші.

Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір позики, укладений у формі розписки від 17 березня 2014 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року в задоволені позову відмовлено .

Не погодившись з рішення суду , позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України представник відповідача повідомлений про день та час розгляду справи на 10 січня 2019 року ( а.с. 209) , на 23 січня 2019 року( а.с. 214) . Заяв про причини неявки в судове засідання від представника відповідача адвоката ОСОБА_3 до апеляційного суду не надходило.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи , що апелянт та інші особи , які приймають участь у справі, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи , доказів поважності своєї неявки відповідач та його представник суду не надали , тому колегія суддів вважає , що неявка відповідача та його представника не може бути визнана судом поважною.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Як встановлено судом першої інстанції , 17 березня 2014 року складено розписку, в якій зазначено, що ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_4 300 000 доларів США (триста тисяч доларів США) та зобов'язався повернути їх до 28 лютого 2015 року (а.с. 6).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Нормами ч. 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 4 зазначеної статті передбачено, що дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

У матеріалах справи міститься копія оспорюваної розписки, оригінал якої знаходиться в матеріалах цивільної справи Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оспорюванню розпискою (а.с. 6).

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При звернення в суд з позовом позивач ОСОБА_2 посилається на те, що договір позики, укладений у формі розписки від 17 березня 2014 року, є недійсним. Він ставить під сумнів автентичність розписки оскільки ні сума грошей, ні дата написання розписки та повернення грошей не узгоджуються з тими домовленостями, які були між ним та відповідачем. Правовідносини, що склались між ними, мали місце в 2008 році, проте суми операцій були інші.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На підтвердження зазначених у позовній заяві обставин та вимог, у грудні 2015 року стороною позивача було заявлено клопотання про витребування у ОСОБА_4 оригіналу розписки від 17 березня 2015 року та клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи (а.с. 44-45).

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року за клопотанням сторони позивача в справі призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження в справі.

У червні 2016 року на адресу суду надійшло повідомлення від 30 травня 2016 року про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів. Зазначено, що 09 березня 2016 року експертами було заявлено клопотання про необхідність надання оригіналу досліджуваного документу та достовірних вільних зразків почерку та підпису ОСОБА_2 Станом на 25 травня 2016 року клопотання експертів виконано не було, а за наявними матеріалами проведення цієї експертизи неможливе (а.с. 36-38, 46-48).

У листопаді 2016 року представником позивача повторно подано заяву про витребування оригіналу розписки та призначення судово-почеркознавчої експертизи (а.с. 68-69).

08 грудня 2016 року представник відповідача ОСОБА_4 звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з заявою про повернення йому оригіналу боргової розписки з метою проведення судової експертизи (а.с. 75).

Листом від 16 грудня 2016 року Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області повідомив про те, що ухвалою суду від 17 листопада 2015 року провадження в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу зупинено та за вимогами ст. 138 ЦПК України, надіслання оригіналу розписки неможливе без шкоди для розгляду справи (а.с. 76).

У січні 2017 року стороною відповідача подано заперечення проти повторного клопотання про проведення експертизи. Зазначено, що в липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за борговою розпискою. У межах розгляду цієї справи було подано заяву про забезпечення позову, в додатках до якої було надано оригінал розписки. На думку відповідача , ОСОБА_2, усвідомлюючи можливість настання невигідних для нього наслідків у вигляді стягнення коштів, ініціював розгляд справи у Солом'янському районному суді м. Києва з вимогами про визнання розписки недійсною з одночасним зупиненням провадження в справі про стягнення боргу (а.с. 73-74).

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року за клопотанням сторони позивача в справі повторно призначено судову експертизу. В ухвалі суду вказувалось про проведення судової експертизи, за наявності такої можливості, за матеріалами справи, з урахуванням факту перебування оригіналу розписки в матеріалах іншої цивільної справи, що перебуває на розгляді в Олександрійському міськрайонному суді Кіровоградської області (а.с.90-91).

Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз 30 жовтня 2017 року повторно повідомлено про неможливість надання висновку судової експертизи. Зазначено, що 12 червня 2017 року експертами було заявлено клопотання про необхідність надання оригіналу розписки від 17 березня 2014 року та додаткових вільних та експериментальних зразків підпису та почерку ОСОБА_2 Станом на 27 жовтня 2017 року необхідні матеріали не надійшли (а.с. 93-94, 105-106).

Представником відповідача надано суду копію висновку спеціаліста № 945 по почеркознавчому дослідженню підпису та рукописних записів, складеного 22 травня 2016 року спеціалістом Кіровоградського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

У зазначеному висновку спеціалістом зроблено категоричний висновок про те, що рукописний текст в розписці від 17 березня 2014 року та підпис від імені ОСОБА_2 виконаний самим ОСОБА_2 (а.с. 80-87).

При проведенні цього дослідження спеціалісту надавався та оцінювався оригінал розписки від 17 березня 2014 року, виконаної від імені ОСОБА_2

Будь-яких доказів на спростування даного дослідження , позивач суду не надав . Не надано таких доказів і до апеляційної скарги .

Будь-яких інших письмових доказів на підтвердження обставин щодо оспорюваної розписки - її виготовлення , підписання чи не підписання позивачем, наявності у розписці виправлень щодо суми боргу , дати написання розписки та повернення грошових коштів, позивач не надав .

Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до ст.263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних доказів..

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність , допустимість , достовірність кожного доказу окремо , а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності .

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні , в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, зокрема той факт ,що підпис в розписці від 17 березня 2014 року виконаний саме ОСОБА_2,

враховуючи неможливість проведення експертизи у даній справі, за відсутності оригіналу розписки, який знаходиться в матеріалах іншої цивільної справі,у якій проведено дослідження оригіналу розсипки , і вказаний висновок не спростований , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики не знайшли свого підтвердження .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених у суді першої інстанції , колегія суддів вважає ,що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про від мову у задоволенні позову, підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , колегія суддів ,-

П о с т а н о в и л а ;

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення .

Рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 13 червня 2018 року залишити без змін .

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення , а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції .

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 29 січня 2019 року.

Головуючий

Судді