Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2019 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі

головуючого судді Дорошинської В.Е.

при секретарі Рєпа А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Концерн «Енергія» про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних мотивуючи тим, що 26.08.2009р. між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого він надав в борг відповідачу кошти в сумі 92228,50грн. з терміном повернення 01.02.2013року.

В зазначений строк відповідач кошти не повернув він звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу та трьох відсотків річних за прострочення грошового зобовязання.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 03.10.2013р. було стягнуто з ТОВ «Концерн Енергія» на його користь в рахунок боргових зобовязань 94121,10грн. та судові витрати, яке набрало законної сили 03.10.2013р. На підставі чого був виданий виконавчий лист, який перебуває на виконання в Корабельному районному ВДВС м. Херсона ГТУЮ у Херсонській області. З моменту набрання рішення законної сили відповідач сплатив лише 7954,67грн.

Станом на 11.07.2018р. сума боргу складає 88 553,61грн., що підтверджується довідкою Корабельного районного ВДВС м. Херсона ГТУЮ у Херсонській області.

Оскільки вказане судове рішення відповідач не виконав, то відповідач до вимог ч.2 ст.625ЦК України він повинен сплатити йому інфляційні втрати та 3% річних за прострочення грошового зобовязання. Так сума збитків за період з жовтня 2013року до вересня 2018 року складає - 135787,15грн., три відсотка річних в розмірі - 14246,20грн.

У звязку із наведеним просить стягнути з відповідача вказану суму коштів.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13.09.2018 року справу про стягнення додаткових витрат на дитину призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в пятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву.

На адресу відповідачем направлено відзив, відповідно до якого він заперечував проти позову, оскільки вважає що позивач пропустив строк позовної давності.

Позивач заперечував проти відзиву вважає його не обґрунтованим та таким , що не слід приймати до уваги .

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 26.08.2009р. між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого він надав в борг відповідачу кошти в сумі 92228,50грн. з терміном повернення 01.02.2013року.

В зазначений строк відповідач кошти не повернув він звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу та трьох відсотків річних за прострочення грошового зобовязання.

Згідно рішенням апеляційного суду Херсонської області від 03.10.2013р. було стягнуто з ТОВ «Концерн Енергія» на його користь в рахунок боргових зобовязань 94121,10грн. та судові витрати в сумі 2387,18 грн, яке набрало законної сили 03.10.2013р. На підставі чого був виданий виконавчий лист, який перебуває на виконання в Корабельному районному ВДВС м. Херсона ГТУЮ у Херсонській області. З моменту набрання рішення законної сили відповідач сплатив лише 7954,67грн.

Відповідно до довідки Корабельного районного ВДВС м. Херсона ГТУЮ у Херсонській області станом на 11.07.2018р. сума боргу складає 88553,61грн.

Відповідно до довідки Корабельного районного ВДВС м. Херсона ГТУЮ у Херсонській області в процесі виконання рішення позивачу перераховано боржником 7954,67грн. 30.01.2015 року.

Оскільки вказане судове рішення відповідач не виконав, то відповідач до вимог ч.2 ст.625 ЦК України він повинен сплатити йому інфляційні втрати та 3% річних за прострочення грошового зобовязання. Так сума збитків за період з жовтня 2013 року до вересня 2018 року складає 135 787,15грн., три відсотка річних в розмірі 14 246,20 грн.

Відповідач рішення суду про стягнення коштів на користь ОСОБА_1 добровільно не виконав і борг у розмірі залишився несплаченим.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Позивачем проведено розрахунок індексу інфляції за час прострочення грошового зобовязання за період з 03.09.2013 р., по 03.09.2018 рік, що складає - 135787,15 грн, та трьох відсотків річних у сумі - 14246,20 грн.

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525,526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525,526,599,611,625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Таким чином, наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

З огляду на викладене позовні вимоги підлягають задоволенню.

Разом з тим, вирішуючи питання про застосування строку позовної давності суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.256ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України), а позовна давність до вимог про стягнення неустойки один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Частиною 1 ст.261ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13.

Відповідно до цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252255 ЦК України.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

З наданого розрахунку позивача вбачається, що розрахунок здійснено з 03.10.2013 року, тоді як позовну заяву предявлено до суду 11.09.2018 року, тобто позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних за період з 03.10.2013р по 02.10.2015 року подані з пропуском встановленого ЦК України строку позовної давності.

Згідно із ч.4ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Таким чином, суд приходить до висновку про доцільність застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних за період з 03.10.2013 по 02.10.2015 р.

Відповідно до ч. 1ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Отже, наведений у ЦК України перелік підстав припинення зобов'язань не є вичерпним.

Зобов'язання може припинятися і з інших підстав (встановлених законом і, зокрема, з підстав встановлених міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною радою України, що прямо передбачено наведеними нормами закону.

Згідно з пунктом 1Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року: «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції... та статті 46 Конвенції щодо визнання обов'язкової юрисдикції Європейського суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції», у зв'язку з чим у вітчизняному кримінальному та цивільному судочинстві при Застосуванні норм Конвенції з метою їх тлумачення можливе посилання на рішення Євро суду з прав людини, що мають прецедент ний характер.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, наведеними вище імперативними нормами законів України встановлено що, у разі невідповідності законів України Конвенції та практиці Суду (у тому числі і неповноти, суперечливості закону), національні суди України не лише можуть, а зобов'язані вирішувати справи в порядку цивільного судочинства із застосуванням Конвенції, як джерела права.

У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив: "Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду".

Тобто, згідно практики Суду суб'єктивне матеріальне право безпосередньо пов'язане з позовною давністю; боржник має право після пропущення кредитором строку позовної давності бути звільненим від свого обов'язку перед кредитором (звільненим від переслідування та притягнення до суду).

У справі № 910/14754/14 суд касаційної інстанції застосував практику Європейського суду, викладену в рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" та дійшов висновку про припинення іпотеки у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Наведена у рішенні Європейського суду від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" практика Суду (джерело права) узгоджується із змістом ч. 2ст. 20 ЦК України.

Відповідно до ч. 2ст. 20 ЦК України нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Саму наявність в ЦК України інституту позовної давності, з урахуванням наведеної практики Суду (джерела права), слід вважати тим випадком, встановленим законом, коли нездійснення у визначений строк права на захист припиняє цивільне право, що порушене.

Таким чином, позовна давність це виняток (встановлений законом) із загального правила, передбаченого ч. 2ст. 20 ЦК України. Із закінченням позовної давності погашається право на захист, внаслідок матеріальне право стає незахищеним. Зі спливом позовної давності суб'єктивне право припиняє своє існування.

Таким чином, з урахуванням строку позовної давності задоволенню підлягають позовні вимоги щодо стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних з 03.10.2015р. по 03.10.2018 у сумі 36 383.52грн та 8694.00грн.

Враховуючи, що позивачем судовий збір не сплачувався, оскільки ухвалою суду від 13.09.2018р. був відстрочений до ухвалення судового рішення у справі, з відповідача підлягають стягненню судові витрати на користь держави в розмірі 704 ,80 грн.

Керуючи ст.ст.20,256,261,267,525,526,599,611,625,631,1046,1049,1050ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 82, 141, 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ТОВ «Концерн «Енергія» про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних задовольнити частково.

Стягнути з ТОВ «Концерн «Енергія» на користь ОСОБА_1 за період з 03.10.2015р. по 03.10.2018р. інфляційні витрати в розмірі 36383.52грн. та трьох відсотків річних в сумі 8694.00грн., всього 45077,52грн.(сорок пять тисяч сімдесят сім гривень пятдесят дві копійки).

Стягнути з ТОВ «Концерн «Енергія» на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

В решті позовних вимог відмовити у звязку із пропуском строку позовної давності.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя В.Е. Дорошинська