ПОСТАНОВА

Іменем України

23 січня 2019 року м. Кропивницький

справа № 405/1316/18

провадження № 22-ц/4809/191/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник за довіреністю - ОСОБА_2

відповідачі - Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2 Міської ради міста Кропивницького», ОСОБА_3, ОСОБА_4, представник за довіреністю - ОСОБА_5, адвокат ОСОБА_6

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 жовтня 2018 року у складі судді Шевченко І. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2 Міської ради міста Кропивницького», ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2 Міської ради міста Кропивницького», ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Зазначав, що 20 липня 1989 року Кіровоградською міською радою на підставі рішення міськвиконкому № 358 від 18 липня 1989 року йому для сім?ї з двох осіб було видано ордер № 527 на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1. З дружиною, ОСОБА_7, він розлучився в 1999 році. Того ж року він познайомився з ОСОБА_1, яка обіцяла його доглянути. Він погодився, оскільки важко хворий і 09 квітня 1999 року підписав свідоцтво про шлюб, однак письмової згоди на її вселення не давав. У квітні 2004 року ОСОБА_1 з їхньою донькою ОСОБА_3 вибрались з квартири і з того часу з ним не проживають, шляхом обману і підробок судових документів ОСОБА_1 намагалася протиправно заволодіти його квартирою.

Згідно листа КП «ЖЕО № 2 КМР» від 29 березня 2017 року № 448 договір найму квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 ніколи не укладався.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 квітня 2017 року у справі № 405/5051/16-ц визнано недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 20 лютого 2015 року, видане Кіровоградською міською радою ОСОБА_1, ОСОБА_3 на підставі розпорядження № 51245 від 20 лютого 2015 року. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 січня 2018 року право власності відповідачів на спірну квартиру скасовано. Відповідачі не укладали договори на комунальні послуги з постачальниками і відповідно не сплачували кошти за комунальні послуги, що також є підставою для визнання їх особами, що втратили право користування житловим приміщенням.

Просив визнати ОСОБА_1, ОСОБА_3 особами, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, зобов?язати КП «ЖЕО № 2 КМР» зняти реєстрацію місце проживання ОСОБА_1, ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 жовтня 2018 року в задоволенні позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовлено. Суд дійшов висновку, що позивачем не надано безспірних доказів відсутності відповідачів за місцем реєстрації понад шість місяців без поважних причин. Крім того, щодо спірної квартири є рішення суду про зміну договору найму.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення по суті позову. Зазначає, що суд надав перевагу доводам представника відповідачів про перешкоди та тілесні ушкодження, завдані позивачем ОСОБА_1 в 2004 році та усним свідченням працівників виконавчої служби і відмовив позивачу у задоволенні позову при тому, що закон передбачає розгляд судом письмових доказів. В рішенні суд не послався на довідку ДЗ «Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 08 жовтня 2018 року, яка знаходиться в матеріалах справи, про те, що ОСОБА_1 у 2004 році жодного разу не зверталась до установи з направленням від правоохоронних органів на дослідження вигаданих її адвокатом тілесних ушкоджень.

Апеляційне провадження відкрито 19 грудня 2018 року, зазначено, що справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справи (т.2 а.с.48). Ухвалою від 11 січня 2019 року призначено розгляд справи на 23 січня 2019 року (т.2 а.с.65).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін. Зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є надуманими та безпідставними. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 грудня 2011 року змінено договір найму спірної квартири та визнано її наймачем житлової кімнати площею 18,6 кв.м. з балконом, а позивача наймачем житлової кімнати площею 11,8 кв.м. Підсобні приміщення: кухню, ванну кімнату, санвузол, коридор, дві кладові залишено у загальному користуванні. Незважаючи на це позивач, виділену їй рішенням суду кімнату не звільнив, користується квартирою одноосібно, ключі від вхідних дверей не надав. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 листопада 2014 року вирішено вселити її та неповнолітню ОСОБА_3 в житлову кімнату площею 18,6 кв.м. з наданням позивачем їй ключів від вхідних дверей. Це рішення суду на сьогоднішній день не виконано, у зв?язку з чим вона не має можливості проживати в спірній квартирі, оскільки позивачем постійно чиняться перешкоди в цьому (т.2 а.с.56-60).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суду дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов?язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21 лютого 1990 року у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і наймача (рішення від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Відповідно до норм ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках, передбачених ч.3 ст.71 ЖК України.

Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

При розгляді справи щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи відсутній відповідач у спірному приміщенні понад шість місяців, чи є причини відсутності неповажними.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 20 липня 1989 року виконком Кіровоградської міської ради видав ордер №527 ОСОБА_1 з сім'єю на зайняття двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.27).

09 квітня 1999 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, який розірвано 17 жовтня 2007 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька відповідач ОСОБА_3

Місце проживання позивача та відповідачів зареєстровано в спірній квартирі (т.1 а.с.5, 39,40), разом з тим відповідачі у квартирі не проживають тривалий час, оскільки позивач створює їм у цьому перешкоди.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про відмову в позові про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартиру, з підстав відсутності в ній з поважних причин. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду спростовують.

Крім того, колегія суддів, зазначає, що рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 20 грудня 2011 року, яке залишено без змін хвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 вересня 2012 року (т.1 а.с.63-64,65-66) змінено договір найму спірної квартири та визнано наймачем житлової кімнати площею 18,6 кв.м ОСОБА_4, наймачем житлової кімнати площею 11,8 кв.м ОСОБА_1 .

Факт створення позивачем відповідачам перешкод в користуванні квартирою підтверджується рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 04 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловою кімнатою площею 18,6 кв.м шляхом вселення (т.1 а.с.67-69), виконавчим провадженням, актами державного виконавця (т.1 а.с.81-87), постановою про накладення штрафу за невиконання без поважних причин рішення суду (т.1 а.с.88), поясненнями в судовому засіданні державного виконавця, допитаного в якості свідка, свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_8

Суд за правилами ст..89 ЦПК України надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення в частині вирішення позову про усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, однак підстави для переоцінки доказів апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задволення позову не встановлено.

Керуючисьп.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 жовтня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 23 січня 2019 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко