Постанова

Іменем України

05 грудня 2019 року

м. Київ

5 серпня 2019 року

м. Ки

справа № 341/2616/13-ц

провадження № 61-15504св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року у складі судді Гаполяка Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Малєєва А. Ю.,Горблянського Я. Д., Матківського Р. Й.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про поділ набутого під час спільного проживання майна.

Позов мотивований тим, що з весни 2000 року проживав разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказував, що з 2004 року здійснював підприємницьку діяльність, а в період спільного проживання за власні кошти здійснив покращення будинковолодіння, зокрема, капітальний ремонт даху, встановлення огорожі, капітальний ремонт будинку ззовні, капітальний ремонт будинку в середині, капітальний ремонт літньої кухні, залив доріжки та відмостки, установив бетонний паркан, а також придбав наступне майно: 2 кухонних набори, спальний набір, телевізор, два тюнери з антеною, морозильну камеру «Атлант», холодильник «Атлант», кухонний стіл та куток.

Зазначав, що 21 березня 2013 року з відповідачем припинили спільне проживання, отже вважає, що покращення будинковолодіння та майно є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2 , а оскільки згоди про поділ такого між ними не досягнуто, він має право на компенсацію половини вартості покращень та майна.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_5 просив суд: встановити факт того, що внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, бюджету та спільного фактичного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 ними були здійснені такі покращення будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: капітальний ремонт даху; встановлення огорожі; капітальний ремонт будинку ззовні; капітальний ремонт будинку в середині; капітальний ремонт літньої кухні; залив доріжок та відмосток; установка бетонного паркану; визнати покращення будинковолодіння за вказаною адресою, а саме: кухонний набір вартістю 8 000 грн, кухонний набір вартістю 3 500 грн, спальний набір вартістю 3 500 грн, телевізор вартістю 3 400 грн, два тюнери з антеною загальною вартістю 2 250 грн, морозильну камеру «Атлант» вартістю 3 000 грн, холодильник «Атлант» вартістю 2 700 грн, кухонний стіл та куток вартістю 1 500 грн, загальною вартістю 27 850 грн спільною сумісною власністю подружжя; стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 грошову компенсацію в розмірі 100 180 грн 50 коп за частину вартості капітального ремонту та покращень будинковолодіння за вказаною адресою; стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 13 925 грн за частину вартості спільно набутого майна.

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_5 про поділ набутого під час спільного проживання майна.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що дійсно в період з 2000 року по 2013 рік проживала разом з ОСОБА_5 однією сім`ю без реєстрації шлюбу.

Вказувала, що 16 жовтня 2007 року ОСОБА_5 придбано автомобіль КрАЗ -250, який належить їй та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. У зв`язку із зазначеним, вважає, що має право на компенсацію половини вартості автомобіля.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_5 половину вартості автомобіля КрАЗ -250, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано набуте під час спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 майно, а саме: кухонний набір вартістю 8 000 грн, кухонний набір вартістю 3 500 грн, спальний набір вартістю 3 500 грн, телевізор вартістю 3 400 грн, два тюнери з антеною загальною вартістю 2 250 грн, морозильну камеру «Атлант» вартістю 3 000 грн, холодильник «Атлант» вартістю 2 700 грн, кухонний стіл та куток вартістю 1 500 грн, загальною вартістю 27 850 грн спільною сумісною власністю.

Виділено ОСОБА_2 , в порядку поділу набутого під час спільного проживання майна, у приватну власність: кухонний набір вартістю 8 000 грн, кухонний набір вартістю 3 500 грн, спальний набір вартістю 3 500 грн, телевізор вартістю 3 400 грн, два тюнери з антеною загальною вартістю 2 250 грн, морозильну камеру «Атлант» вартістю 3 000 грн, холодильник «Атлант» вартістю 2 700 грн, кухонний стіл та куток вартістю 1 500 грн, загальною вартістю 27 850 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано набуте під час спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 майно, а саме: автомобіль КрАЗ -250, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , 1986 року випуску, вартістю 61 585 грн спільною сумісною власністю.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 16 867 грн 50 коп, визначених шляхом взаємозаліку грошової компенсації різниці вартості майна, визнаного спільною сумісною власністю та відчуженого ОСОБА_5 автомобіля КрАЗ -250, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , 1986 року випуску, вартістю 61 585 грн та виділеного ОСОБА_2 майна, загальною вартістю 27 850 грн.

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про:

встановлення факту того, що внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету та спільного фактичного проживання однією сім`єю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 були здійсненні наступні покращення будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: капітальний ремонт даху; встановлення огорожі; капітальний ремонт будинку ззовні; капітальний ремонт будинку в середині; капітальний ремонт літньої кухні; залив доріжок та відмосток; установка бетонного паркану;

визнання зазначених покращень будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю;

стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 грошової компенсації в розмірі 100 180 грн 50 коп частини вартості капітального ремонту та покращень будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивоване тим, що судом не здобуто належних доказів того, що за рахунок грошових та трудових затрат ОСОБА_5 істотно збільшилась вартість спірного будинку. Крім того ОСОБА_5 не надав суду доказів, що за рахунок його коштів проводився капітальний ремонт даху будинку та інші поточні ремонти, проте, доведено, що фінансування вартості проведених ремонтів здійснювалось ОСОБА_6 , що підтверджено її показаннями, як свідка, довідками про отримувані доходи в республіці Італія, що вказує на її матеріальну спроможність здійснювати фінансування.

Районний суд зазначив, що проведені ремонти, будматеріали не є самостійним об`єктом нерухомості, тому не можуть бути визнані об`єктом спільної сумісної власності.

Крім того, ОСОБА_5 не є співвласником спірного будинку, норми ЦК України, які регулюють відносини між співвласниками, до даних правовідносин не застосовуються, отже в позові в частині вимог про встановлення факту того, що внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету та спільного фактичного проживання однією сім`єю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 були здійсненні покращення будинковолодіння, визнання зазначених покращень спільною сумісною власністю та стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 грошової компенсації частини вартості капітального ремонту та покращень будинковолодіння районний суд відмовив, оскільки такі вимоги, зокрема визнання покращень сумісною власністю, не ґрунтуються на законі та за безпідставністю решти вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_2 є співвласницею будинку, право власності на частку набула до проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю. Відомостей, на підставі яких можна визначити участь ОСОБА_5 у поліпшеннях спірного будинку немає, тому висновки районного суду відповідають матеріалам справи.

При цьому апеляційний суд застосував висновок Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16, у якому зазначено, що під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України.

Апеляційний суд вважав, що майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємця) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не у повному обсязі з`ясовано обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, неправильно та неповно досліджено докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю автомобіля КрАЗ-250, суди попередніх інстанцій не з`ясували, за чиї кошти придбаний автомобіль, а в матеріалах справи відсутні жодні докази того, що вказаний автомобіль придбаний за спільні кошти або за кошти, отримані внаслідок спільної праці, відтак до спірних правовідносин не застосовуються положення статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Стверджує, що ним повністю доведено те, що в період спільного проживання з ОСОБА_2 за його особисті кошти були здійснені покращення у будинку відповідачів. При цьому посилається на висновок проведеної судової будівельно-технічної експертизи від 29 квітня 2015 року № 03/08-14 та показання свідка ОСОБА_7

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасники справи не подали.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Судами встановлено, що з весни 2000 року до 21 березня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, проте не перебували у шлюбі між собою. За час спільного проживання за спільні кошти придбали наступне майно: кухонний набір вартістю 8 000 грн, кухонний набір вартістю 3 500 грн, спальний набір вартістю 3 500 грн, телевізор вартістю 3 400 грн, два тюнери з антеною загальною вартістю 2 250 грн, морозильну камеру «Атлант» вартістю 3 000 грн, холодильник «Атлант» вартістю 2 700 грн, кухонний стіл та куток вартістю 1 500 грн.

Також встановлено, що в період їхнього спільного проживання було проведено ремонт будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, 16 жовтня 2007 року на ім`я ОСОБА_5 було придбано автомобіль КрАЗ 250, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного та повне задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи статті 63-65, частину першу статті 69 та статтю 70 СК України дійшов до висновку, що збережене рухоме майно є спільною сумісною власністю і підлягає поділу. Крім того при поділі враховано вартість автомобіля КрАЗ 250, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відчужений ОСОБА_5 в 2015 році, а тому з врахуванням збереженого майна та вартості відчуженого автомобіля виділено у власність ОСОБА_2 збережене майно зі стягненням з ОСОБА_5 компенсації різниці вартості, що становить 16 867,50 грн.

З такими висновками колегія суддів погоджується та вважає, що судами правильно встановлено всі обставини справи, зокрема, факт спільного проживання сторін, доказам надано належну оцінку, а оскаржувані рішення відповідають вимогам статей 213-215 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги про те, що автомобіль КрАЗ-250, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , 1986 року випуску був набутий ОСОБА_5 за кошти, які належали особисто йому, є безпідставними, оскільки суди, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку всім наданим сторонами доказам, обґрунтовано вказали, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами те, що спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти, тобто він не спростував матеріально-правову презумпцію спільності майна подружжя. При цьому доводи заявника про те, що спірний автомобіль придбавався ним виключно для здійснення підприємницької діяльності, не в інтересах сім`ї та за його особисті заощадження, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані та такі, що не підтверджені матеріалами справи.

Отже, суди попередніх інстанцій правильно вказали та при поділі майна врахували вартість вказаного автомобіля КрАЗ-250, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , 1986 року випуску, який відчужений ОСОБА_5 в 2015 році, а саме після припинення спільного проживання з ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується із висновками судів про відсутність належних доказів того, що за рахунок грошових та трудових затрат ОСОБА_5 істотно збільшилась вартість спірного будинку, оскільки його твердження спростовано матеріалами справи, зокрема, висновком будівельно-технічної експертизи від 29 квітня 2015 року № 03/08-14 та довідками про отримувані доходи ОСОБА_4

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями, зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі позивача доводи є аналогічними із доводами його апеляційної скарги та були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні норм містяться й у статтях 10, 60 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції.

Отже, колегія суддів вважає касаційну скаргу необґрунтованою, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк