Справа № 442/4045/18 Головуючий у 1 інстанції: Павлів З.С.
Провадження № 22-ц/811/1894/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Львів

Справа № 442/4045/18

Провадження № 22-ц/811/1894/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 квітня 2019 у складі судді Павлів З.С.

у справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Роксолану Василівну про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати за нею право власності на Ѕ ідеальну частину житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Роксолану Василівну. про визнання права власності відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду першої інстанції не законним та не обґрунтованим.

Зазначає, що долучила до матеріалів справи копію рішення від 02.10.2017 року у справі №442/5467/17, яким встановлено факт фактичних подружніх відносин - постійного проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки без шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_7 з 01.09.2002 року по 27 червня 2017 року.

Сторонами не оспорювалось, що увесь цей проміжок часу позивач проживала у будинку АДРЕСА_1 .

Спірний будинок 1935 року побудови з конструктивними елементами - дерев`яними, площею 49,2 кв.м. та складався з трьох житлових кімнат. Згідно свідоцтва на право на спадщину від 16.03.2017 року будинок вже складався з чотирьох житлових кімнат площею 61,3 кв.м., загальною площею 97,3 кв.м. Зазначає, що в даному випадку є наявним істотне поліпшення та збільшення домогосподарства по АДРЕСА_1 після проживання у вказаному будинку позивача протягом тривалого часу.

Вказує, що за час спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_4 та ОСОБА_7 вони вели спільне господарство, разом купували предмети домашнього вжитку, проводили спільно ремонт будинку.

Зазначає, що вона вклала у реконструкцію житлового будинку усі існуючі заощадження від продажу нерухомого майна - квартири, здійснювала торгівлю промисловими товарами та мала фінансову можливість вкладати грошові кошти у поліпшення стану житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 квітня 2019 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 подав відзив на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав докази представлені позивачкою на підтвердження факту проведення саме нею будівельних та ремонтних робіт з покращення спірного житлового будинку суперечливими, та не визнав їх достовірними, оскільки представлений суду робочий проект реконструкції житлового будинку за 2003 рік, розроблений НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ виготовлений на ім`я тогочасного власника будинку - ОСОБА_9 .

Окрім того зазначив, що позивачкою не представлено суду доказів на підтвердження використання придбаних нею будівельних матеріалів, які вказані у представлених чеках, квитанціях, саме на реконструкцію, ремонт спірного житлового будинку і саме до 2007 року (строк дії Закону України «Про власність»), а тому прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із недоведеністю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_4 проживала однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу із ОСОБА_7 в період часу з 01.09.2002 по 27.06.2017, що підтверджується рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02.10.2017 у справі №442/5467/17. (а.с.17)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

З 2002 року ОСОБА_4 проживала із ОСОБА_7 в будинку АДРЕСА_1 . Разом із ними проживав батько ОСОБА_7 - ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вищевказаний житловий будинок разом із господарськими будівлями та спорудами на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.08.1991 належав ОСОБА_9 . (а.с.13)

Після смерті ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з: житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 , належного спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 02.08.1991 №2-1381. Житловий будинок позначений в технічному паспорті літ. «А-1» дерев`яний, складається з чотирьох житлових кімнат, площею 61,3 кв.м., двох кухонь, двох коридорів. Загальна площа будинку - 97,3 кв.м. До будинку відноситься господарські будівлі: сарай «Б», дерев`яно-цегляна літня кухня «В», бетонне замощення «І», огорожа з металевої сітки «1».

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є дітьми померлого ОСОБА_7 (а.с.48, 74)

Після смерті батька ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Р.В. із заявами про прийняття спадщини.

У відповідності до вимог ст.1261 ЦК України відповідачі, як діти ОСОБА_7 , є спадкоємцями першої черги, а позивачка, беручи до уваги встановлений судом факт проживання її із ОСОБА_7 однією сім`єю, в силі ст.1264 ЦК України є його спадкоємицею четвертої черги.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому частинами 1-4 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 даної статті визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За ст. 1217 цього ж кодексу визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1223 цього ж Кодексу право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. У випадку, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

За правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня

2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин на які вона посилається.

Спірний будинок належав на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.08.1991 ОСОБА_9 .

З робочого проекту реконструкції житлового будинку (т.1 а.с.144-145) вбачається, що такий виготовлено у 2003 році на ім`я ОСОБА_9 .

Доводи апеляційної скарги не містять підтвердження заявлених вимог, а саме, що реконструкція будинку була проведена ОСОБА_4 а не власником будинку ОСОБА_9 .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 квітня 2019 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 09.12.2019 року.

Головуючий

Судді