Справа № 462/6298/18 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"юк Г.М.
Провадження № 22-ц/811/1579/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Львів

Справа № 462/6298/18

Провадження № 22-ц/811/1579/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 квітня 2019 року у складі судді Пилип`юк Г.М.

у справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном,-

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Виселено ОСОБА_3 із займаної ним квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 .

Вважає що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції як на підставу для задоволення позову зазначає, що оскільки кожен учасник спільної часткової власності, тобто ОСОБА_4 та ОСОБА_5 володіють не часткою майна в натурі, а частками в праві власності на спільне майно у цілому, які є ідеальними, а тому ОСОБА_5 безпідставно уклав з відповідачем договір оренди на частину квартири без згоди іншого співвласника, чим порушив його права, а тому право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову.

Разом з тим, з такими висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи і не оспорюється сторонами квартири АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності Позивачу та Третій особі.

Аналізуючи норми матеріального права а саме: ч. 1,2 ст. 319, ч. 1 ст.812 ЦК України, ст.150, 169 ЖК УРСР, ст. 12 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», дає підстави стверджував, що передача майна в користування третій особі є саме розпорядження таким майном, а предметом договору оренди може бути в т.ч. і частина квартири.

При цьому, згідно з положенням ч. 1 ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Таким чином, висновки суду щодо необхідності одержання згоди іншого співвласника на розпорядження майном, що передуває у спільній частковій власності не узгоджуються із приписами ч.1 ст. 361 ЦК України, оскільки норми цієї статті не передбачено обов`язкову згоду інших співвласників на розпорядження власником своєю часткою у майні, що знаходиться у спільній частковій власності.

Вважає, що виселення Відповідача із займаної ним частини квартири у якій той проживає на підставі укладеного із Третьою особою договору оренди є очевидним порушенням та обмеженням права власності Третьої особи, оскільки таке становище нівелює дію укладеного договору і оренди, що перешкоджає Третій особі у здійснення вільного розпорядження своїм майном.

Окрім того, вказує, що позивачем не було наведено у чому саме полягають перешкоди у здійсненні ним права власності щодо спірної квартири та не зазначено яким чином такі перешкоди створює саме Відповідач по справі. Попри усні твердження представника Позивача щодо наявності перешкод, в ході судового розгляду не було здобуто будь яких доказів щодо наявності у діях ОСОБА_3 перешкод у здійсненні ОСОБА_4 права власності, що виключає можливість застосування судом приписів ч. 1 ст. 391 ЦК України.

Також аналіз норм матеріального права свідчить, що статтею 116 ЖК УРСР встановлено вичерпний перелік підстав для виселення осіб без надання їм іншого жилого приміщення.

У оскарженому судовому рішенні не наведено жодних підстав для виселення Відповідача без надання йому іншого жилого приміщення, передбачених статей 116 ЖК УРСР, які і не вмотивовано у чому конкретно полягає порушення прав та інтересів Позивача та яким чином саме відповідач є відповідальним за такі порушення.

Судом першої інстанції не враховано правову позицію, яка наведена у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі № 682/139/17-ц. Тому варто зазначити, що позивач має інше житло у власності де і проживає, що спростовує його потребу у спірній квартирі.

Із п. 15, 40, 41, ст. 8 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) випливає, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручаня у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визнчається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження прав на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на заняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст..8 вище вказаної Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосвоно такої особи ст..8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача.

При цьому, в даній справі, Позивач не проживає за спірною адресою та ним не доведено у чому полягають перешкоди у здійсненні ним права власності, які нібито чинить Відповідач. З огляду на це, виселення Відповідача в даному випадку не переслідує легітимну мету і суперечить принципу пропорційності, оскільки такий проживає у спірному житлі на підставі чинного Договору оренди.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_4 та відповідачу ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно свідоцтва про право на спадщину належала у рівних частках квартира АДРЕСА_1 /а.с. 4/.

Як вбачається з інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.09.2018 року відповідач на підставі договору дарування від 13.01.2017 року подарував Ѕ частку у праві власності на вказану квартиру третій особі - ОСОБА_5 /а.с.5-6/.

Відповідач ОСОБА_3 , всупереч вимогам позивачки, продовжує проживати у спірній квартирі без реєстрації, що підтверджується актами ЛКП «Граніт» від 27.12.2017 року, 13.09.2018 року.

13.01.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір найму житла, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець зобов`язується передати Орендареві в платне строкове користування належну йому на праві власності частину квартири площею 61,8 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Частина квартири належить Орендодавцеві на праві приватної власності на підставі договору дарування.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов підставний, оскільки кожен учасник спільної часткової власності, тобто ОСОБА_4 та ОСОБА_5 володіють не часткою майна в натурі, а частками в праві власності на спільне майно у цілому, які є ідеальними, а тому ОСОБА_5 безпідставно уклав з відповідачем договір оренди на частину квартири без згоди іншого співвласника, чим порушив його права, а тому право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як встановлено судом 13.01.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір найму житла. Відповідно до п.7.1. вказаного договору, цей договір укладений на 2 роки та 11 місяців і набирає чинності з моменту його підписання, а в частині взаємних розрахунків та відповідальності сторін до повного виконання умов цього договору.

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною другою статті 763 ЦК України, якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Відповідно до положень статті 168 ЖК Української РСР укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Вказаний правовий висновок викладено в постанові ВС у справі №682/139/17 від 03.10.2018року.

Із п. 15, 40, 41, ст. 8 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) випливає, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручаня у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визнчається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження прав на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на заняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст..8 вище вказаної Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосвоно такої особи ст..8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача

Аналізуючи норми матеріального права а саме: ч. 1,2 ст. 319, ч. 1 ст.812 ЦК України, ст.150, 169 ЖК УРСР, ст. 12 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», дає підстави стверджувати, що передача майна в користування третій особі є саме розпорядження таким майном, а предметом договору оренди може бути в т.ч. і частина квартири.

При цьому, згідно з положенням ч. 1 ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Таким чином, висновки суду щодо необхідності одержання згоди іншого співвласника на розпорядження майном, що перебуває у спільній частковій власності не узгоджуються із приписами ч.1 ст. 361 ЦК України, оскільки норми цієї статті не передбачено обов`язкову згоду інших співвласників на розпорядження власником своєю часткою у майні, що знаходиться у спільній частковій власності.

Колегія суддів вважає, що виселення Відповідача із займаної ним частини квартири у якій той проживає на підставі укладеного із Третьою особою договору оренди є очевидним порушенням та обмеженням права власності Третьої особи, оскільки таке становище нівелює дію укладеного договору і оренди, що перешкоджає Третій особі у здійснення вільного розпорядження своїм майном.

Апелянт підставно зазначає, що позивачем не було наведено у чому саме полягають перешкоди у здійсненні ним права власності щодо спірної квартири та не зазначено яким чином такі перешкоди створює саме Відповідач по справі. Попри усні твердження представника Позивача щодо наявності перешкод, в ході судового розгляду не було здобуто будь яких доказів щодо наявності у діях ОСОБА_3 перешкод у здійсненні ОСОБА_4 права власності, що виключає можливість застосування судом приписів ч. 1 ст. 391 ЦК України.

Окрім того, позивачка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 проте за вказаною адресою не проживає, що підтверджується актом №282 (а.с.12).

Відповідно до договору найму укладеного між сторонами, а саме п.7.2 строк оренди за цим договором становить 2 роки 11 місяців, обчислення якого починається з моменту підписання сторонами договору оренди, тобто на час подачі позову та винесення рішення судом першої інстанції договір був чинним та такий позивачкою не оскаржувався.

Також аналіз норм матеріального права свідчить, що статтею 116 ЖК УРСР встановлено вичерпний перелік підстав для виселення осіб без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є підставними, тому апеляційну скаргу слід задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 02 квітня 2019 року - скасувати. Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном - відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 02 квітня 2019 року - скасувати. Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді