ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року

м. Черкаси

справа № 693/352/19 провадження № 22-ц/821/543/19
категорія 311020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого: Василенко Л. І.

суддів: Бородійчука В. Г.

Нерушак Л. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру»

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 05 червня 2019 року (прийняте суддею Шимчиком Р. В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку,

в с т а н о в и в :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

02 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі - ДП «Центр ДЗК») про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку.

В обґрунтування заявлених позовних вимог вказав, що з 22.04.2008 по 23.06.2016 він працював на посаді інженера-землевпорядника Жашківського виробничого відділу Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК».

23.06.2016 його було звільнено із роботи у зв`язку з переведенням на інше підприємство - ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».

При звільненні йому не виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку в сумі 10 162,00 грн. Вважає, що оскільки він не звертався до відповідача з письмовою заявою про перерахування коштів за невикористані відпустки на рахунок підприємства, куди його було переведено на роботу, тому ДП «Центр ДЗК» порушив його право на оплату праці, зокрема на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку.

Просив стягнути з відповідача на його користь 10 162,00 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку та 3 759,94 грн. інфляційних втрат у зв`язку з несвоєчасною виплатою належної йому грошової компенсації за невикористану відпустку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 05 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ДП «Центр ДЗК» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 10 162,00 грн., а також компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою належної йому грошової компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3 759,94 грн.

Стягнуто з ДП «Центр ДЗК» судовий збір у розмірі 768,40 грн. на користь держави.

Рішення мотивоване тим, що грошова компенсація за невикористану відпустку є частиною заробітної плати, тому звернення до суду з вимогами про зобов`язання її виплатити не обмежується будь-яким строком, ОСОБА_1 не надав згоди на перерахування грошової компенсації за не використані ним дні відпусток на рахунок ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», куди його було переведено на роботу, а тому саме ДП «Центр ДЗК» повинно було виплатити зазначену компенсацію.

Крім того, оскільки грошова компенсація за невикористану відпустку є частиною заробітної плати, тому позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ДП «Центр ДЗК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надання їм належної правової оцінки, базованої на нормах діючого законодавства, що призвело, на думку скаржника, до хибних висновків та прийняття помилкового рішення, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким застосувати до позовних вимог позивача строк позовної давності та в задоволенні позову відмовити.

Вирішити питання щодо судових витрат по сплаті судового збору на користь відповідача.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно зробив висновок, що компенсація за невикористані дні щорічної відпустки є частиною заробітної плати, оскільки відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, а тому вважає, що суми грошових коштів у разі невикористання щорічних (основної та додаткової) відпусток не визначені як заробітна плата ст. 94 та главою 7 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці».

Також, скаржник указує, що відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а тому вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

Крім того, не погоджується зі стягненням компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою належної позивачу грошової компенсації за невикористану відпустку в сумі 3 759,94 грн., так як вважає, що відсутні підстави для її нарахування.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Надходження апеляційної скарги

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року справу призначено до розгляду на 02 грудня 2019 року на 10:00 год. в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 22 квітня 2008 року прийнятий на посаду інженера-землевпорядника Жашківського районного відділу Черкаської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», що підтверджується копією наказу № 51 від 21.04.2008 (а.с. 10).

Відповідно до копії наказу № 157-к від 23.06.2016, ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 23.06.2016 у порядку переведення для подальшої роботи в Державному підприємстві «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (а.с. 11).

ОСОБА_1 24.06.2016 прийнято на посаду інженера-землевпорядника Жашківського районного відділу ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», в порядку переведення з Черкаської регіональної філії Центру ДЗК, як зазначено у наказі № 34-к від 23.06.2016. В якості підстави зазначено заяву ОСОБА_1 від 23.06.2016 та гарантійний лист ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (а.с. 12)

Згідно довідки № 20 від 13.07.2017, виданої директором Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», при звільненні ОСОБА_1 (у зв`язку з відсутністю коштів) не нарахована та не виплачена компенсація за відпустку в кількості 63 календарних дні, що в сумі становить 10 162,00 грн. (а.с. 13)

ОСОБА_1 звертався до відповідача з проханням виплатити компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, однак листом № Ш-5/93 від 17.07.2018 ДП «Центр ДЗК» повідомило, що несплата заборгованості значною мірою зумовлена тим, що Центр ДЗК перебував у скрутній фінансовій ситуації та наразі підприємством вживаються всі необхідні заходи для вирішення питання про виплати заборгованих коштів у найкоротші строки. При цьому, з метою виплати компенсації за невикористані дні щорічних відпусток просило повідомити банківські реквізити для перерахування грошових коштів (а.с. 14-15).

2. Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновків про відмову у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 05 червня 2019 року відповідає вказаним вище вимогам з наступних підстав.

Статтями 74 КЗпП України визначено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Частинами 1 та 3 ст. 83 КЗпП України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація, зокрема, за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам.

У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно ст. 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України.

В силу ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Під час розгляду справи, судом першої інстанції встановлено, що з довідки № 20 від 13.07.2017, виданої ОСОБА_1 . Черкаською регіональною філією ДП «Центр ДЗК», вбачається, що останній працював на даному Підприємстві з 22.04.2008 по 23.06.2016 на посаді інженера-землевпорядника. При звільненні працівникові (у зв`язку з відсутністю коштів) не нарахована та не виплачена компенсація за відпустку в кількості 63 календарних дні, що в сумі становить 10 162,00 грн.

Отже, в період перебування відповідача у трудових відносинах з Черкаською регіональною філією ДП «Центр ДЗК» (Жашківський районний виробничий відділ), кількість днів невикористаних ОСОБА_1 відпусток скала 63 дні, а тому компенсація за невикористані дні відпустки становить 10 162 грн. 00 коп.

Також судом першої інстанції правомірно встановлено, що ОСОБА_1 не надавав згоди на перерахування грошової компенсації за не використані ним дні відпустки на рахунок ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», куди його було переведено на роботу, а відтак саме ДП «Центр ДЗК» повинно було виплатити зазначену компенсацію.

В спростування даних висновків суду першої інстанції відповідачем не надано будь-яких доказів.

Крім того, у відповіді на звернення ОСОБА_1 до Підприємства, за підписом генерального директора ДП «Центр ДЗК» Іщенка В. В., яким, зокрема, підписано апеляційну скаргу скаржника, чітко зазначається про те, що несплата компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 10 162,00 грн., значною мірою зумовлена тим, що Центр ДЗК перебував у скрутній фінансовій ситуації, за якої залишки коштів на розрахункових рахунках підприємства не покривали в повному обсязі потреби по виплаті щомісячних обов`язкових платежів (у тому числі і по виплаті заробітної плати та податків і зборів). При цьому, ОСОБА_1 було запевнено у тому, що Підприємство вживає необхідних заходів для вирішення питання у найкоротші строки.

З тексту приведеного листа вбачається, що Підприємство визнало факт указаної вище заборгованості щодо невиплати компенсації заробітної плати за невикористані дні відпустки ОСОБА_1 та її розмір - 10 162,00 грн.

Доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, про те, що компенсація за невикористані дні щорічної відпустки не є заробітною платою, а є оплатою за невідпрацьований час на яку, відповідно до п. 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року N 5, не нараховується єдиний внесок, є безпідставними з огляду на наступне.

Так, структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року N 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за N 114/8713, розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 приведеної Інструкції для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що грошова компенсація за невикористану відпустку за своєю правовою природою є компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», отже входить до структури заробітної плати.

З огляду на наведене не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги відносно того, що судом безпідставно стягнуто компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою позивачеві грошової компенсації за невикористану відпустку, так як у відповідності до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» заробітна плата підлягає такій компенсації.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою цієї статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ДП «Центр ДЗК» щодо пропуску строку звернення до суду з позовом, колегія суддів також вважає помилковими.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, оцінював надані обома сторонами докази щодо предмету спору у сукупності, ним надано правильну оцінку обставинам й доказам по справі, у відповідності до вимог ст. 80 ЦПК України, в наслідок чого він прийшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, приведені вимоги закону колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга ДП «Центр ДЗК» підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» залишити без задоволення.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 02 грудня 2019 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

Л. В. Нерушак