Номер провадження 2/522/750/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі

головуючої: судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» до ОСОБА_1 про витребування майна та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просив суд витребувати у ОСОБА_1 наступне майно:

-житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 189,6 кв.м., який в цілому складається з житлового будинку під літ. «А», житловою площею - 60,1 кв.м., І - мостіння, розташованого на земельній ділянці площею 603 кв.м;

-земельну ділянку площею 0,0543 га, розташовану за адресою:АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1;

-земельну ділянку площею 0,0060 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2.

Позивач також просив суд визнати за ним право власності на вищенаведене майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне майно вибуло з володіння позивача поза його волею, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, тому позивач, керуючись положеннями п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, має право витребувати майно від добросовісного набувача.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час слухання справи був повідомлений належним чином. В матеріалах справи є заява про розгляд справи у відсутність представника позивача (а.с. 54).

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Дослідивши матеріали справи, докази, наявні в матеріалах справи, відповідність позовних вимог дійсним обставинам та чинному законодавству України, суд вважає, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.09.2014 року було визнано право власності на спірне майно за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках. Визнане судом право власності було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Після зазначеної реєстрації відбулося декілька відчужень, внаслідок яких відповідач став останнім набувачем спірного майна.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.05.2015 року рішення Приморського районного суду від 08.09.2014 року скасовано та прийнято нове рішення, яким стягнуто з АБ «Порто-Франко» на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 5 283 000 гривень.

26.05.2015 року ПАТ АБ «Порто Франко» звернувся до суду з заявою, в якій просив суд прийняти ухвалу про поворот виконання рішення суду в котрій зазначити , що ця ухвала є підставою про реєстрацію права власності за Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «ПОРТО-ФРАНКО» на спірне майно.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2015 року заява публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» про поворот рішення суду задоволена частково.

Поновлено реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,006 га, цільове пр изначення : для будівництва жилого будинку з підземним паркінгом, за адресою: АДРЕСА_2, за публічним акціонерним товариством акціонерного банку «Порто-Франко».

Втім апеляційним судом Одеської області ухвалою від 12.10.2015 року було скасовано ухвалу Приморського районного суду м. Одеси про поворот виконання рішення суду. В задоволенні заяви ПАТ АБ « Порто-Франко» про поворот виконання рішення суду - відмовлено.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності та витребування майна, позивач керувався положеннями статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав i не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Слід зазначити, що за змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Виходячи з аналізу статей 387, 388 Цивільного кодексу України, власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Предмет доказування у справах за таким позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб'єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності в позивача суб'єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, він повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно.

Виходячи з позовних вимог, майном, що витребовується на користь позивача є наступне майно:

-житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 189,6 кв.м., який в цілому складається з житлового будинку під літ. «А», житловою площею - 60,1 кв.м., І - мостіння, розташованого на земельній ділянці площею 603 кв.м;

-земельну ділянку площею 0,0543 га, розташовану за адресою:АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1;

-земельну ділянку площею 0,0060 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2.

Матеріалами справи підтверджується, що з моменту вибуття зазначеного майна з володіння позивача пройшло чотири роки, на протязі яких, відповідно до даних Державного реєстру прав власності на нерухоме майно було здійснено декілька змін власників.

Стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивачем не доведено існування спірного майна, а саме: житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 189,6 кв.м., який в цілому складається з житлового будинку під літ. «А», житловою площею - 60,1 кв.м., І - мостіння, розташованого на земельній ділянці площею 603 кв.м. Також позивачем не доведено стан спірних земельних ділянок, існування на них будь-яких будов або споруд.

Суд зауважує, що в силу положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду як джерело права.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мірно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах , передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад рішення у справі Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Рішення є законним тоді, коли виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищенаведеного, суд встановлює доведеність позивачем того факту, що спірне майно вибуло з його володіння поза його волею на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано. Втім, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що майно, яке вибуло з його володіння у 2014 році та є предметом спору, існує саме в тому вигляді, в якому воно належало позивачеві, чи було воно змінено. Суду також не доведено, чи існує і може бути фактично витребуваний житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 189,6 кв.м., який в цілому складається з житлового будинку під літ. «А», житловою площею - 60,1 кв.м., І - мостіння, розташованого на земельній ділянці площею 603 кв.м.

Оскільки рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, а обов'язок доводити ті чи інші обставини покладається виключно на сторони, суд вважає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог, а тому суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Керуючись ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» до ОСОБА_1 про витребування майна та визнання права власності - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя:

24.01.19