ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Харків

справа № 630/715/16-ц

провадження № 22ц/818/409/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ПАТ «Кредобанк»

представник позивача: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

представник відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ПАТ «Кредобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Кредобанк» про визнання кредитного договору недійсним, з апеляційною скаргою ПАТ «Кредобанк», в особі представника ОСОБА_1, на рішення Люботинського районного суду Харківської області, постановлене 4 вересня 2017 року, в складі судді Малихіна О.О., в залі суду в місті Люботин Харківської області,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ПАТ «КРЕДОБАНК» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № А010151 від 28 листопада 2006 року в розмірі 15133,08 доларів США, яка складається з неповернутої суми кредиту 11392,14 доларів США, прострочених відсотків в сумі 2890,77 доларів США, простроченої суми комісії за адміністрування кредиту в сумі 600,00 грн. та пені в сумі 850,17 доларів США, а також стягнути з відповідача понесені по справі судові витрати з оплати судового збору в сумі 3966,21 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалося на те, що між ВАТ «КРЕДОБАНК», правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_2 28 листопада 2006 року був укладений кредитний договір № А010151, за яким відповідачу було надано кредит у безготівковій формі в сумі 20000,00 доларів США на строк до 01 листопада 2026 року за умови сплати відсотків за використання кредитом у розмірі 12,5% річних. Однак, відповідачем ОСОБА_2 зобов'язання за договором не виконуються, внаслідок чого станом на 01 листопада 2016 року виникла заборгованість за неповернутим кредитом в сумі 11392,14 доларів США, за відсотками в сумі 2890,77 доларів США. Через прострочення виконання зобов'язань ОСОБА_2 також має сплатити пеню в розмірі 850,17 доларів США і комісію в сумі 600,00 грн.

20 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічною позовною заявою, в якій з урахуванням уточнень, просив визнати недійсним кредитний договір № Ф2043/11-06 (А010151) від 28 листопада 2006 року, укладений між ним та ВАТ «КРЕДОБАНК». В обґрунтування зустрічного позову вказував на те, що 28 листопада 2006 року між ним і ВАТ «КРЕДОБАНК» був укладений договір, за яким відповідач отримав кредит на придбання квартири. На правовідносини між відповідачем і Банком за цим договором розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів». Але такий договір, виходячи з його змісту, суперечить вимогам ст. 11 цього Закону, оскільки в ньому відсутні повна інформація про умови кредитування та орієнтовна сукупна вартість кредиту. До кредитного договору були включені несправедливі умови, зокрема, про необхідність сплати щомісячної комісії в розмірі 30,00 грн., за обслуговування кредиту без зазначення того, які саме послуги надаються позичальнику за вказану комісію та чисельні випадки відповідальності позичальника у разі не виконання чи неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором, в той час як жодної відповідальності Банку перед позичальником у договорі не передбачено; визначення розміру пені, який значно перевищує розмір пені, передбачений у Законі України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 листопада 1996 року; визначення для позичальника обов'язку по страхуванню власного життя, тоді як такий вид страхування не є обов'язковим у відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування». Вказував про відсутність у кредитному договорі графіка платежів у розрізі сум погашення основного боргу, процентів та вартості інших супутніх послуг, що дає Банку право проводити зарахування коштів від позичальника за власним розсудом та фактично може спричинити прострочення з боку позичальника.

Рішенням Люботинського районного суду Харківської області від 4 вересня 2017 року у задоволені позовних вимог ПАТ «КРЕДОБАНК» відмовлено.

Позов ОСОБА_2 до ПАТ «КРЕДОБАНК» про визнання кредитного договору недійсним задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № Ф2043/11-06 (А-1-151) від 28 листопада 2006 року, укладений між ВАТ «КРЕДОБАНК», правонаступником якого є ПАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_2

З ПАТ «КРЕДОБАНК» на користь держави стягнуто судовий збір в сумі 640,00 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «КРЕДОБАНК» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «КРЕДОБАНК» в повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вважає, що суд помилково дійшов висновку про задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки при укладанні кредитного договору сторонами було додержано усіх вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів». Інформація, вказана Банком, що міститься в умовах кредитного та іпотечного договору є чітко викладеною, послідовною і зрозумілою. Відповідачем ОСОБА_2 не наведено жодної умови договорів та переддоговірних відносин, в яких би вбачались нечіткість, незрозумілість та двозначність способу інформування та погодження умов договорів. Кошти, сплачені ОСОБА_2, обліковувались на відповідному рахунку, відкритому відповідачеві для погашення заборгованості та враховані у повній мірі, що судом не взято до уваги. Тому, вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ПАТ «КРЕДОБАНК», в особі представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між ВАТ «КРЕДОБАНК» і ОСОБА_2, як позичальником, був укладений кредитний договір № Ф2043/11-06 (А010151) від 28 листопада 2006 року, за яким відповідачу був наданий кредит у розмірі 20000,00 доларів США із строком користування до 01 листопада 2026 року на придбання двокімнатної квартири.

Відповідно до п. 2.5 кредитного договору для обліку наданих кредитних коштів банк відкриває позичковий рахунок № НОМЕР_1.

Згідно з умовами п. 4.1. Кредитного договору ОСОБА_2 зобов'язався здійснювати повернення кредиту, шляхом внесення щомісячного платежу в розмірі 84,00 долари США в строк не пізніше останнього робочого дня поточного місяця.

Розмір процентної ставки 12,50%, процедура нарахування Банком процентів за користування кредитом та порядок їх сплати позичальником визначені у п.п. 3.2., 3.3., 3.4. кредитного договору.

Відповідно до п. 5 кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за кредитним договором позичальник повинен сплатити пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної у п. 3.2. кредитного договору, але не менше однієї гривні за кожен день прострочення. За невиконання взятих на себе зобов'язань по поверненню кредиту позичальник, крім сплати пені відшкодовує банку заподіяні збитки в повному обсязі, в тому числі й упущену вигоду. За невиконання та/або неналежне виконання п. 6.3 цього договору позичальник сплачує банку штраф у розмірі 2% від розміру фактичної кредитної заборгованості на день сплати штрафу.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом.

Позивач наполягає на тому, що внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість станом на 21 вересня 2016 року у розмірі 15133,08 доларів США, яка складається з неповернутої суми кредиту 11392,14 доларів США, прострочених відсотків в сумі 2890,77 доларів США, простроченої суми комісії за адміністрування кредиту в сумі 600,00 грн. та пені в сумі 850,17 доларів США.

Як на підставу зістрічних позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору ОСОБА_2 посилається на те, що вказаний кредитний договір суперечить вимогам ст. 11, 18, 19 цього Закону, оскільки в ньому відсутні повна інформація про умови кредитування та орієнтовна сукупна вартість кредиту, а також до кредитного договору були включені несправедливі умови.

Колегія суддів вважає, що висновку про наявність підстав для визнання договору недійсним суд першої інстанції дійшов при неповному з'ясуванні обставин справи.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина 1 статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У статті 6 ЦК України зазначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Кредитний договір містить всі відомості, які передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема: мету кредиту (п. 2.2 кредитного договору); форми його забезпечення (розділ 6 кредитного договору); розмір, порядок нарахування та сплати процентів за користування кредитом (п. 3.2, п. 3.3, п. 3.4 кредитного договору); сума кредиту (п. 2.1 кредитного договору); інформацію про всі платежі, які повинен здійснити позичальник у зв'язку з отриманням кредиту (п. 3.1 кредитного договору); строк кредиту (п. 2.1 кредитного договору); варіанти повернення кредиту, в тому числі й достроково (розділ 4 кредитного договору).

Згідно з п. 9.6 кредитного договору шляхом підписання цього договору позичальник підтверджує, що ознайомився з умовами кредитування, діючими тарифами банку та загальною вартістю кредиту.

Отже, сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договорів, зокрема, щодо розміру кредиту, валюти кредитування, відсоткової ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту, при підписанні кредитного договору ОСОБА_2 ознайомився та погодився з його умовами, а саме: підписав його, отримав кредит та використав його за цільовим призначенням, тим самим не заперечував щодо умов договору, крім того, виконував умови договору протягом тривалого часу.

В матеріалах справи відсутні докази, того, що ОСОБА_2 не була надана інформація, яка б не давала можливості в повній мірі усвідомлювати, який договір він укладає та на яких умовах, або які умови є істотними для кредитного договору. Та обставина, що фактично видача кредиту проводилася шляхом зарахування банком на поточний рахунок позивача відповідної суми, яка складає еквівалент суми кредиту в доларах США висновків суду не спростовують, оскільки такий порядок отримання кредиту був узгоджений сторонами при його укладанні, він не суперечить діючому законодавству, тобто позивач не спростував визначену у ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, та не довів, що при цьому сторонами не було дотримані визначені у ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у тому числі вільне волевиявлення сторін, що у підсумку свідчить про відсутність підстав для застосування вказаної норми ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Кредобанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Як вбачається з п. 3.7 кредитного договору у разі зміни законодавства України щодо здійснення кредитування, облікової ставки Національного банку України, інших економічних умов, що впливають на ціну кредитних коштів, банк має право самостійно змінити розмір процентної ставки за кредитом, попередивши про це письмово позичальника рекомендованим листом протягом 7 днів з дати внесення таки змін.

З матеріалів справи вбачається, що 22.08.2008 року на адресу ОСОБА_2 банком було направлено повідомлення про зміну процентної ставки по кредиту, яка становитиме з вересня 2008 року 15 % річних. (а.с. 100-102 т. 3).

Зазначене повідомлення ОСОБА_2 отримав 29.08.2008 року (а.с. 102 т. 3).

За змістом п. 3.8 кредитного договору позичальник зобов'язаний протягом 10 днів від дати надіслання банком повідомлення (п. 3.7) з'явитись у банк для укладення додаткового договору.

У відповідності до п. 3.9 кредитного договору при незгоді позичальника з пропозицією банку на зміну розміру процентної ставки та/або, нез'явленні позичальника у банк, в порядку та в строк, встановлений п. 3.8 цього договору, позичальник зобов'язаний в 10-денний строк з часу надіслання банком повідомлення (п. 3.7) повністю повернути суму кредиту та виплатити проценти, комісії за користування кредитом на день повернення.

Представник ОСОБА_2 звертав увагу суду на те, що отримавши повідомлення банку про зміну процентної ставки ОСОБА_2 для укладення додаткового договору до банку не з'явився.

Доводи, зазначені представником ОСОБА_2 не спростовані представником ПАТ «Кредобанк».

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Отже, банк, направивши повідомлення про зміну процентної ставки ОСОБА_2, змінив строк виконання зобов'язання.

Оскільки ОСОБА_2 після отримання 29.08.2008 року в 10-денний строк, а саме в строк до 08.09.2008 року не з'явився до банку, то у відповідності до п. 3.9 кредитного договору був зобов'язаний повністю повернути суму кредиту та виплатити проценти, комісії за користування кредитом на день повернення, тобто до 08.09.2008 року.

Отже, оскільки ОСОБА_2 не з'явився в банк для укладення додаткової угоди у відповідності до п. 3.9. кредитного договору то змінився строк виконання зобов'язання, а тому 08.09.2008 року настав строк повернення кредиту в повному обсязі.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Така правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Отже, оскільки змінився строк виконання зобов'язання, то з 08.09.2008 року відсотки за договором кредиту не повинні нараховуватися.

Із розрахунку заборгованості (а.с. 12 т. 1) вбачається,що ОСОБА_2 до вересня 2008 року заборгованості по сплаті процентів не мав, за період з листопада 2006 року по вересень 2008 року ОСОБА_2 було сплачено 4443,2 доларів США; загалом на сплату процентів було віднесено 18368,54 доларів США, з яких - 13925,33 доларів США безпідставно, оскільки після вересня 2008 року проценти нараховувались після спливу строку кредитування, який було змінено ПАТ «Кредобанк».

ОСОБА_2 взяв кредит у сумі 20 000 доларів США, на погашення тіла кредиту зараховано 8 000 доларів США. Крім того, ним було сплачено 13 925,33 доларів США, які слід врахувати на погашення тіла кредиту.

Таким чином позовні вимоги про стягнення заборгованості не можна вважати обґрунтованими. Наявність та розмір заборгованості представником банку не доведені, а отже у задоволенні позовних вимог ПАТ «Кредобанк» слід відмовити з цих підстав.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Кредобанк» та зустрічного позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ПАТ «Кредобанк», в особі його представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Люботинського районного суду Харківської області від 4 вересня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ПАТ «Кредобанк» та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна