Ухвала

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 591/6646/17

провадження № 61-1386ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 19 вересня 2018 року та постанову апеляційного суду Сумської області від 06 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору недійсним, за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

17 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі -

ПАТ «Ідея Банк») про визнання кредитного договору від 27 листопада

2013 року № 910.25968 недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 27 листопада 2013 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № 910.25068, відповідно до умов якого ПАТ «Ідея Банк» надав ОСОБА_1 грошові кошти для придбання автомобіля марки HYUNDAI, а вона взяла на себе зобов'язання прийняти, належним чином використати та повернути суму кредиту, сплативши відсотки за користування кредитом в розмірі 13,49 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Всі передбачені договором платежі вона сплачувала в повному обсязі. 12 травня 2015 року їй було направлено лист-повідомлення про рішення банку щодо підвищення процентної ставки до рівня 27,00 % річних у зв'язку зі зміною змінної частини ставки. Листом від 15 червня 2015 року вона повідомила банк про неправомірність його дій щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку. В листі від 29 липня

2015 року відповідач фактично погодився з її претензіями, повернувши розмір процентної ставки до початкового рівня, проте збільшив розмір останнього внеску. В подальшому банк фактично викрав у неї придбаний на кредитні кошти автомобіль. Вважає, що відповідач при укладенні кредитного договору використовував нечесну підприємницьку практику, приховавши від неї дійсну орієнтовну сукупну вартість кредиту.

26 січня 2018 року ПАТ «Ідея Банк» звернулося до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 77 444,83 грн та судових витрат.

Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що згідно укладеного

27 листопада 2013 року кредитного договору № 910.25068 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 67 564,80 грн зі сплатою 13,49 % річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Позивач повністю виконав свої зобов'язання згідно кредитного договору. З 01 серпня

2015 року боржниця почала порушувати умови кредитного договору, ухиляючись від сплати платежів по кредиту та процентів за користування ним, що призвело до прострочення виконання зобов'язань. 30 грудня

2015 року їй направлено вимогу про виконання порушеного зобов'язання та дострокове повернення кредитних коштів. В 2016 році банком застосовано до відповідача стягнення заборгованості в позасудовому порядку шляхом звернення стягнення на предмет застави відповідно до вимог закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію їх обтяжень», укладено відповідний договір купівлі-продажу транспортного засобу від її імені з третьою особою. Реалізовано предмет застави та погашено заборгованість за спірним кредитним договором в повному обсязі. ОСОБА_1, зловживаючи своїми правами, «заблокувала» реєстрацію транспортного засобу новим власником за собою шляхом направлення заяви до правоохоронних органів, відкриття кримінального провадження по факту «угону» заставного транспортного засобу, що не відповідає дійсності. Новим власником у 2017 році було заявлено позовні вимоги до ПАТ «Ідея Банк» про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування реституції. Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 20 грудня 2017 року у справі № 461/7846/17 визнано недійсним та таким, що вчинений в результаті помилки договір купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI, укладений 03 лютого 2016 року між ПАТ «Ідея Банк» від імені

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Крім того, судом застосовано двосторонню реституцію. Станом на 24 січня 2018 року заборгованість відповідача за кредитним договором не погашена та становить

77 444,83 грн, з яких основний борг - 23 174,27 грн, прострочений борг -

29 369,53 грн, прострочені проценти - 22 667,46 грн, строкові проценти - 577,43 грн, дебіторська заборгованість - 1656,14 грн.

Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 19 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Ідея Банк» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено у зв'язку з його необґрунтованістю.

Зустрічні позовні вимоги ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 77 444,83 грн та судовий збір в розмірі

1 762,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції,

представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою апеляційного суду Сумської області від 06 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, подануадвокатомОСОБА_3, залишенобез задоволення.

Рішення Зарічного районного суду міста Суми від 19 вересня 2018 року залишенобез змін.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі

2 643,00 грнза подання апеляційної скарги.

08 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 19 вересня 2018 року та постанову апеляційного суду Сумської області від 06 грудня 2018 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено, що з 01 січня 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 921,00 грн.

Предметом позову у справі № 591/6646/17 за первісним позовом є визнання кредитного договору від 27 листопада 2013 року № 910.25968 недійсним, за зустрічним позовом ? стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 77 444,83 грн.

Отже, справа № 591/6646/17 не є справою з ціною позову, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00 грн х 100 = 192 100,00 грн). Справа № 591/6646/17 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої

статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK

v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 19 вересня 2018 року та постанову апеляційного суду Сумської області від 06 грудня 2018 року слід відмовити з підстав, встановлених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої

статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 19 вересня 2018 року та постанову апеляційного суду Сумської області від 06 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору недійсним, за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило