Постанова

Іменем України

27 листопада 2019року

м. Київ

справа № 752/12962/16-ц

провадження № 61-28306св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.

суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство охорони здоров`я України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державне підприємство «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року у складі судді Хоменко О. Л. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державне підприємство «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» (далі - ДП «Державний експертний центр МОЗ»), про поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що її було призначено за контрактом на посаду генерального директора ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» на термін з 31 грудня 2015 року до 31 грудня 2018 року, про що було видано наказ МОЗ від 31 грудня 2015 року № 134-0. Підставами для видачі такого наказу слугували погодження Київської міської державної адміністрації від 08 грудня 2015 року.

Відповідно до наказу МОЗ України від 12 серпня 2016 року № 81-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади генерального директора ДП «Державний експертний центр МОЗ» згідно з пунктом 8 статті 36 КЗпП України у зв`язку з порушенням умов контракту.

Вважала своє звільнення незаконним, безпідставним, оскільки відповідач порушив порядок звільнення, не отримано від неї пояснень, її звільнення не погоджено з головою Київської міської державної адміністрації.

Позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила поновити її на посаді генерального директора ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» з 15 серпня 2016 року з виплатою їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 145 227,89 грн, стягнути 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді генерального директора ДП «Державний експертний центр МОЗ» з 15 серпня 2016 року. Стягнуто з МОЗ на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача з роботи відповідач порушив установлений порядок застосування дисциплінарного стягнення.

Задовольняючи позов у частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач унаслідок порушення прав позивача заподіяв моральну шкоду, розмір якої оцінено в суму 10 000,00 грн, враховуючи характер та тривалість душевних страждань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив із того, що у МОЗ відсутній обов`язок з виплати позивачу заробітної плати.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу МОЗ України задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року змінено, зменшено розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню з МОЗ на користь ОСОБА_1 , до 3 000,00 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Задовольняючи апеляційну скаргу частково, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поновлення на роботі, оскільки при звільненні позивача відповідач порушив установлений порядок застосування дисциплінарного стягнення.

Проте розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, підлягає зменшенню з 10 000,00 грн до 3 000,00 грн з урахуванням принципу розумності та справедливості і є достатнім для відновлення попереднього стану.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року МОЗ звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2017 року, просило скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

14 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 04 червня 2019 року № 508/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (зі змінами та доповненнями), постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

14 листопада 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржені рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Апеляційний суд помилково вказав про відсутність в наказі про звільнення підстав звільнення, непослідовність та розбіжність причин звільнення на підставі підпунктів «а», «і» пункту 34 контракту, зазначених представником відповідача в суді першої інстанції, та посилання в апеляційній скарзі на підпункт «б» пункту 34 контракту.

Суди не надали належної оцінки проведенню комісійної перевірки з 01 липня до 20 липня 2016 року з повідомленням Генерального директора ДП «Державний експертний центр МОЗ» ОСОБА_1., за результатами якої встановлено порушення ОСОБА_1 умов контракту від 31 грудня 2015 року № 845 та складено акт від 28 липня 2016 року, запропоновано МОЗ розглянути питання щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

При звільненні позивача відповідач не порушив законодавство, оскільки відповідно до статті 149 КЗпП України 12 серпня 2016 року ОСОБА_1 запроновано надати пояснення, які нею було надано, копія яких є в матеріалах справи.

Суди не взяли до уваги, що погодження голови Київської міської державної адміністрації на звільнення ОСОБА_1 надійшло до МОЗ листом від 23 серпня 2016 року № 001-2409, що спростовує висновки судів, що такого погодження не існує.

Позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 31 грудня 2015 року між МОЗ та ОСОБА_1 укладено контракт № 845, на підставі якого позивача призначено на посаду генерального директора ДП «Державний експертний центр МОЗ» на термін з 31 грудня 2015 року до 31 грудня 2018 року, про що видано наказ МОЗ України від 31 грудня 2015 року № 134-о.

Відповідно до наказу МОЗ від 12 серпня 2016 року № 81-о ОСОБА_1 звільнено з посади генерального директора ДП «Державний експертний центр МОЗ» згідно з пунктом 8 статті 36 КЗпП України у зв`язку з порушенням умов контракту. Як підставу для видачі наказу про звільнення зазначено контракт від 31 грудня 2015 року № 845.

Звільнення ОСОБА_1 відбулося 12 серпня 2016 року без погодження з головою Київської міської державної адміністрації, що є порушенням Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2013 року № 818 (далі - Порядок), оскільки пропозиція щодо погодження звільнення позивача була отримана виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) лише 17 серпня 2016 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Відповідно до пункту 16 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203, контракт з керівником підприємства може бути розірваний на підставах, установлених чинним законодавством, а також передбачених у контракті. При цьому розірвання контракту з ініціативи органу управління майном або керівника підприємства повинно провадитися з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством.

Згідно з пунктом 33 контракту № 845, укладеного 31 грудня 2015 року між МОЗ та ОСОБА_1 , контракт припиняється після закінчення терміну дії контракту; за угодою сторін; до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених пунктами 34 і 35 цього контракту; з моменту виявлення невідповідності керівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації (пункт 2 статті 40 КЗпП України); з ініціативи Міністерства до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених законодавством (статтями 40 і 41 КЗпП України та цим контрактом); з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом.

У пункті 34 контракту визначені підстави звільнення з посади та розірвання контракту з ініціативи Міністерства, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії: а) у разі систематичного невиконання керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього цим контрактом; б) у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесені збитки, виплачено штрафи і т.п.); в) у разі невиконання підприємством зобов`язань перед бюджетом та Пенсійним фондом України щодо сплати податків, зборів та обов`язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання підприємством зобов`язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати; г) у разі неподання в установленому порядку на затвердження або погодження Міністерству річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства, або порушення порядку здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектора економіки у разі не затвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку, визначеному постановою КМ України від 03 жовтня 2012 року № 899 «Про порядок здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектору економіки у разі не затвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку»; г) у разі несплати реструктурованої податкової заборгованості протягом трьох місяців при наявності вини керівника; д) за подання службових осіб органів державного нагляду за охороною праці у разі систематичних порушень вимог чинного законодавства з питань охорони праці; е) у разі порушення порядку здійснення розрахунків в іноземній валюті; є) у разі допущення зростання обсягів простроченої кредиторської заборгованості; ж) у разі коли у трьох звітних кварталах протягом календарного року спостерігається зростання обсягів дебіторської заборгованості підприємства, яке за загальним підсумком зазначених кварталів не супроводжується відповідним зростанням обсягів реалізації продукції (товарів, робіт, послуг підприємства); з) у разі неподання Міністерству квартальної та річної фінансової звітності, а також квартального та річного звітів про виконання фінансового плану підприємства разом з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності; и) у разі порушення законодавства під час використання фінансових ресурсів підприємства, у тому числі при здійсненні закупівель товарів, робіт, послуг за державні кошти; і) у разі порушення керівником законодавства про працю на підприємстві.

Отже, умовами контракту чітко визначені підстави, за наявності яких керівник підприємства може бути звільнений, а контракт з ним розірваний.

Вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до частини другої статті 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» керівники підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, призначаються та звільняються з посад за погодженням з головою відповідної місцевої державної адміністрації, крім керівників установ, підприємств і організацій Збройних Сил та інших військових формувань України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, а також керівників навчальних закладів, що призначаються на посаду за умовами конкурсу.

Згідно з пунктом 4 Порядку пропозиція щодо погодження призначення на посаду та звільнення з посади керівника підприємства, яке зареєстроване на території м. Києва та Севастополя, погоджується відповідно з головою Київської та Севастопольської міської держадміністрації; керівника підприємства, яке зареєстроване на території району - з головою райдержадміністрації.

Голова Ради міністрів Автономної Республіки Крим, голова місцевої держадміністрації під час розгляду пропозиції щодо погодження звільнення з посади керівника підприємства враховує усні чи письмові пояснення особи, що звільняється (пункт 5 Порядку).

Згідно з пунктом 6 Порядку повідомлення про погодження або вмотивовану відмову у погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства разом з карткою погодження (вмотивованої відмови) призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства не пізніше 5 днів після її надходження надсилається керівникові центрального органу виконавчої влади, які додаються до особової справи кандидата на посаду за місцем роботи.

У разі коли протягом 5 днів повідомлення про погодження або вмотивовану відмову у погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головою місцевої держадміністрації не надіслані, пропозиція вважається погодженою.

Безпідставними є посилання МОЗ на акт про проведення комісійної перевірки ДП «Державний експертний центр МОЗ» від 28 липня 2016 року, відповідно до якого були встановлені порушення та недоліки, в тому числі пунктів 11, 19.6 та 23 контракту, вимог статей 29 та 116 КЗпП України та запропоновано вирішити питання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, оскільки, вирішуючи питання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, відповідач не відібрав у неї пояснень щодо виявлених порушень, як того вимагає стаття 149 КЗпП України, не надав доказів того, що позивач ознайомлена з актом перевірки.

Верховний Суд звертає увагу, що акт про проведення комісійної перевірки ДП «Державний експертний центр МОЗ» від 28 липня 2016 року підписано не ОСОБА_1 (том 1, а. с. 92).

Суди обґрунтовано не взяли до уваги викладене на аркуші справи № 95 письмове пояснення позивача від 12 серпня 2016 року, оскільки воно не є належним та допустимим доказом, одержане з порушенням порядку, встановленого законом, оскільки з пояснення не можна встановити, кому та з приводу яких обставин воно надається.

Верховний Суд бере до уваги відповідь виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 січня 2017 року № 009-68 (том 1, а. с. 157), що лист МОЗ від 03 серпня 2016 року № 14.3-14/942/20073 з проханням погодити звільнення ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку з порушенням умов контракту від 31 грудня 2015 року № 845 надійшов 17 серпня 2016 року і листом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 23 серпня 2016 року № 001-2409 погоджено звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Доводи касаційної скарги, що відсутність повідомлення про вмотивовану відмову у погодженні на звільнення позивача з посади після п`яти днів з моменту звернення (03 серпня 2016 року) давало відповідачу право видати наказ про звільнення, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи спростовуються листом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 січня 2017 року, яким повідомлено, що лист МОЗ від 03 серпня 2016 року з проханням погодити звільнення ОСОБА_1 надійшов 17 серпня 2016 року, а зазначення на вихідному листі МОЗ дати - 03 серпня 2016 року - не підтверджує звернення відповідача до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у цей день.

Суд першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку, що позивача звільнено 12 серпня 2016 року без погодження з головою Київської міської державної адміністрації, що є порушенням Порядку, оскільки пропозиція щодо погодження звільнення позивача була отримана виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) лише 17 серпня 2016 року.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що при звільненні позивача відповідач не порушив законодавство, оскільки суди встановили, що відповідач видав наказ про звільнення позивача без зазначення підстав для застосування такого виду дисциплінарного стягнення, не врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку та заподіяної шкоди, попередню роботу позивача ОСОБА_1 , яка раніше до дисциплінарної відповідальності не притягувалась.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Судам необхідно врахувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форм власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Апеляційний суд, виходячи із встановлених обставин справи, які підлягають врахуванню при визначенні розміру моральної шкоди (моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і необхідності додаткових зусиль для організації працівником свого життя), дійшов обґрунтованого висновку, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, підлягає зменшенню з 10 000,00 грн до 3 000,00 грн, що буде відповідати принципам розумності та справедливості і є достатнім для відновлення попереднього стану.

Отже, суди першої та апеляційної інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи, всебічно їх дослідили, правильно визначили юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм матеріального та процесуального законодавства при розгляді справи не допустили.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Перевіряючи доводи касаційної скарги, які спрямовані на незгоду із судовими рішеннями у справі та власне тлумачення норм матеріального права, Верховний Суд зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи, надали належну оцінку доводам сторін та наданим у справі доказам, правильно здійснили тлумачення норм матеріального та процесуального права і застосували їх до спірних правовідносин.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд установив, що підстав для скасування судових рішень немає, доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права є необґрунтованими з огляду на викладені вище висновки та мотиви.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2017 року - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржені судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко