Справа № 2/756/2118/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року Оболонський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Васалатія К.А.

за участі секретаря Бондаренко Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 р. представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 28.02.2012 р. та отримав кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

21.05.2018 р. ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на АТ Комерційний банк «ПриватБанк», який є його правонаступником (що підтверджується п. 1.7 Статуту позивача в новій редакції, затвердженому наказом Міністра Фінансів України від 21.05.2018 № 519 та погодженого національним банком України 11 червня 2018 р.

Як вказано у позові, відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконує передбачені договором зобов'язання, внаслідок чого станом на 30.09.2018 р. перед ПАТ КБ «Приватбанк» утворилась заборгованість у розмірі 33906,85 грн., яка складається: 618,63 грн. - заборгованість за кредитом, 27347,42 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, заборгованості за пенею у розмірі 3850 грн.; штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн.; штрафу (процентної ставки) у розмірі 1590,80 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, представник ПАТ КБ «Приватбанк» просить суд задовольнити даний позов та вищевказану заборгованість та судові витрати у розмірі 1762 грн.

Суд, керуючись ч. 1 ст. 274 ЦПК України, ухвалив розглянути справу в порядку спрощеного провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику сторін, які беруть участь у справі, на підставі наявних в справі доказів.

Позивач до відкриття провадження по справі 11.10.2018 р. подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та проведення спрощеного позовного провадження.

Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступне.

Як з'ясував суд, 28.02.2012 р. відповідач ОСОБА_1 отримала від позивача кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як з'ясовано судом, відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконує передбачені договором зобов'язання, внаслідок чого станом на 30.09.2018 р. перед ПАТ КБ «Приватбанк» утворилась заборгованість по кредиту у розмірі 618,63 грн. за пенею у розмірі 3850 грн.; штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн.; штрафу (процентної ставки) у розмірі 1590,80 грн. На момент розгляду справи заборгованість відповідачем перед банком не погашена.

П. 1 ч. 2 ст. 248 ЦК України до вимог про стягнення неустойки встановлена позовна давність в один рік.

Оскільки передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання не є неустойкою, положення про скорочену позовну давність до них не застосовуються. До позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), що може бути збільшений за домовленістю сторін (ст. 259 ЦК України).

Як вбачається з ч. 3 ст. 551 ЦК України «розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення».

Ст. 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Аналіз норм статті 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Проте, нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Вказаний висновок міститься також у постанові Верховного Суду України у справі № 6-474цс16 від 18.05.2016 р.

При цьому сторони умовами договору можуть збільшити строк позовної давності як загальний так і спеціальний. У випадку такого збільшення розмір неустойки не обмежується одним роком звернення до суду, а обмежується строком встановленим договором (ст. 259 ЦК України). У даному випадку, ні позивач, ні відповідач на даний факт не посилаються.

Як вбачається з правового висновку ВСУ по справі № 6-1824цс15 від 24.02.2016 р., якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, то розрахунок розміру пені та штрафу слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором.

Так, в п. 27 Постанови Пленуму ВСС України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р. № 5 зазначено, що положення ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу.

Подібне зазначено в узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин підготовленого Верховним судом України: «Хоча зазначене положення ч. 3 ст. 551 ЦК України є правом, а не обов'язком суду, однак, якщо наявні такі обставини, то вони мають ураховуватися судом у разі, якщо на це посилається боржник і просить зменшити розмір неустойки. При цьому на виконання вимог ст. 215 ЦПК суд повинен в обов'язковому порядку мотивувати свій висновок».

Проте згідно правовій позиції ВСУ від 03.09.2014 р. по справі 6-100цс14 ч. 3 ст. 551 ЦК України може застосовуватись як за клопотанням сторони у справі, так і за ініціативою суду пославшись на ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав.

Також про необхідність застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України за ініціативою суду у випадках, коли пеня значно перевищує розмір збитків зазначалось судом касаційної інстанції в ухвалах ВСС України від 29.01.2014 р. № 6-45806св13 (н/п 22ц/790/6217/13), від 15.10.2014 р. по справі № 6-21626св14 (н/п 22ц/790/2524/14), від 29.10.2014 р. по справі № 6-6087св14 (н/п 22ц/790/285/14), від 25.03.2015 р. по справі № 6-869св15 (н/п 22ц/790/7266/14).

При цьому необхідно зазначити, що суд при зменшенні розміру неустойки не обмежений тільки розміром основної заборгованості, оскільки законодавчого обмеження по такому зменшенню не встановлено. Таким чином, суд за наявності обставин встановлених ч. 3 ст. 551 ЦК України за власним переконанням може зменшити розмір неустойки до будь-якого розміру.

Тому вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 27347,42 грн., суд приходить до висновку щодо зменшення даної суми у відповідності до вищевказаної судової практики з 27347,42 грн. до суми у 2734 грн.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем в свою чергу жодних належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог не надано.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, так як було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 ст. 525, 526, 530 ЦК України була зобов'язана виконати належним чином та у встановлений строк даний договір. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. У встановлений договором строк відповідач договірних зобов'язань не виконала.

Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв'язку із частковим задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 581,46 грн.

На підставі викладеного та керуючись п. 27 Постанови Пленуму ВСС України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р. № 5, ст. 257, 258, 267, 525-526, ст. 530, ст. 1050 ЦК України, ст. ст. 12, 19, 42, 81, 89, 141, 263, 265, 274,279, 353, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ПАТ КБ „ПриватБанк" задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (і.к. НОМЕР_1) на користь ПАТ КБ „ПриватБанк" (р/р № 3111 (для погашення заборгованості); р/р № 0001 (для відшкодування судових витрат), МФО № 305299, ) суму заборгованості у розмірі 9293,43 грн. та судовий збір в розмірі 581,46 грн.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя К.А. Васалатій