Номер провадження: 22-ц/813/644/19
Головуючий у першій інстанції Виноградова Н.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Калараш А.А., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 (треті особи - приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Штогріна Олександра Іванівна, Сегеченко Ірина Миколаївна) про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання договору дарування недійсним, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (треті особи - ОСОБА_4, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради) про визнання майна особистою приватною власністю та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановила:

22 серпня 2016 р. до суду першої інстанції надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, в якому позивач, з урахуванням уточнень, просив наступне: розділити майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 15 вересня 2016 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - недійсним; визнати право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

28 листопада 2016 р. до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (треті особи- ОСОБА_4, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради)про визнання майна особистою приватною власністю та зобов'язати відповідача припинити дії, які порушують право приватної власності.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 р. зустрічну позовну заяву було прийнято до сумісного розгляду із первісним позовом.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Відповідачка разом зі свої представником заперечували проти задоволення первісного позову та просили задовольнити зустрічну позовну заяву.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано договір дарування від 15 вересня 2016 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., зареєстрований у реєстрі за № 1092 - недійсним.

Визнано квартиру № АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири № АДРЕСА_1

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (треті особи - ОСОБА_4, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської) ради про визнання майна особистою приватною власністю та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено.

На вказане судове рішення принесена апеляційна скарга ОСОБА_2, у якій останняпросить рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити. У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції здійснив недопустиме об'єднання позовів; договір дарування є законним, оскільки станом на 15 вересня 2016 року ОСОБА_2 у шлюбі із ОСОБА_3 не перебувала, а тому підстав для отримання його згоди не існувало; на момент укладення договору дарування квартира спільною сумісною власністю подружжя визнана не була, у зв'язку із чим договір не може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ст. 369 ЦК України; суд першої інстанції визначив квартиру спільним майном подружжя, виходячи лише з факту перебування сторін у шлюбі, проте не врахував, що гроші на квартиру були передані матір'ю ОСОБА_2 - ОСОБА_8, які останньою були отримані від продажу належної їй квартири у Республіці Білорусь; суд у рішенні звернув увагу на той факт, що на спірну квартиру було накладено арешт, а тому договір не міг бути укладений, однак в ухвалі про накладення арешту була допущена помилка, а саме, арешт накладений на квартиру, розташовану у буд. 152 корп.2, крім того, ця ухвала була скасована апеляційним судом.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 квітня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений шлюб.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 березня 2016 р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано (т.1, а.с.6).

27 вересня 2013 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с.112-113).

15 вересня 2016 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., зареєстрований у реєстрі за № 1092 (т.1, а.с.51).

В вищевказаній квартирі зареєстровані та проживають: ОСОБА_4 та її син ОСОБА_10, що підтверджується довідкою про склад сім'ї № 88, 128 (т.1, а.с.52,55).

У судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_11 надав пояснення, що ОСОБА_3, перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_2, працював неофіційно охоронцем в нічних закладах, заробляв приблизно 400-500 дол. США на місяць, пояснив, що позивач купив разом з відповідачкою ОСОБА_2 житловий будинок.

Свідок ОСОБА_12 надав суду пояснення, що у 2011-2012 рр. працював разом з ОСОБА_3 в ресторані «Афіни», потім у 2013-2014 рр. Вони працювали у ресторані «Гнездо» охоронцями, за добу отримували приблизно 50 дол. США (на місяць приблизно 600-700 дол. США). Зі слів позивача знає, що він з дружиною купили квартиру на АДРЕСА_2.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив, що за час перебування ОСОБА_3 у шлюбі з ОСОБА_2, вони «тримали» кіоски з товарами, які потім продали, ОСОБА_2 працювала на «7-му км.», а ОСОБА_3 працював охоронцем в ресторанах та нічних закладах. Спочатку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 купили будинок, розташований у АДРЕСА_3 де мешкали всі разом: ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_13 Згодом подружжя купили квартиру № АДРЕСА_1, куди переїхала жити донька ОСОБА_2- ОСОБА_4 після народження дитини (ОСОБА_10).

Свідок ОСОБА_14 (мати ОСОБА_2.) у судовому засіданні пояснила, що продала свою квартиру в Білорусі за 27 000 дол. США та віддала (перевезла гроші без жодного декларування через кордон Білорусі та України) кошти для того, щоб купити квартиру ОСОБА_4 (внучці), оскільки остання була вагітна. Вважає, що квартира № АДРЕСА_1 є її власністю, оскільки саме вона надала кошти на її придбання.

Свідок ОСОБА_15. у судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що вона була ріелтором і допомагала ОСОБА_4 знайти квартиру. Дану квартиру було оформлено на ОСОБА_2, оскільки в ОСОБА_4 не було якогось документу для оформлення угоди. Чула, що гроші на купівлю квартири були передані бабусею ОСОБА_4 Угоду по продажу квартири вів директор фірми на якій вона працювала, ціну за квартиру не пам'ятає.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

На підставі п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі: грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Отже, судом правильно встановлено, що в період шлюбу сторони придбали за договором купівлі-продажу від 27 вересня 2013 року квартиру АДРЕСА_1, яка є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_2, без належних на то повноважень був укладений правочин за відсутності згоди на це іншого співвласника, чим порушено вимоги ст. 369 ЦК України.

З урахуванням того факту, що спірний правочин - договір дарування від 16 вересня 2016 року, був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 без згоди іншого співвласника - ОСОБА_3, він не може вважатися дійсним з огляду на положення ст.ст. 203, 209, 369 ЦК України.

Колегія суддів також вважає необґрунтованим та не приймає до уваги, в якості підстави для скасування судового рішення, довід апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції визначив квартиру спільним майном подружжя, виходячи лише з факту перебування сторін у шлюбі, проте не врахував, що гроші на квартиру були передані матір'ю ОСОБА_2 - ОСОБА_8, які останньою були отримані від продажу належної їй квартири у Республіці Білорусь.

Однак, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що спірна квартира була придбана саме за гроші матері ОСОБА_2, а не за гроші подружжя, не надано підтвердження такому факту і у суді апеляційної інстанції, наявність договору не може бути доказом використання для купвілі-продажу квартири грошових коштів, належних матері ОСОБА_2, оскільки докази ввезення ОСОБА_8 на територію України значної суми грошей відсутні.

Крім того, необгрунтованим є посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що договір дарування є законним, оскільки станом на 15 вересня 2016 року ОСОБА_2 у шлюбі із ОСОБА_3 не перебувала, а тому підстав для отримання його згоди не існувало; на момент укладення договору дарування квартира спільною сумісною власністю подружжя визнана не була, у зв'язку із чим договір не може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ст. 369 ЦК України.

Так, матеріалами справи підтверджено, що спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Конструкція норми ст.60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Апелянтом не надано належних та достатніх доказів того, що спірне майно - квартира, яка була придбана за час знаходження сторін у зареєстрованому шлюбу, є її особистою власністю, та не встановлені обставини, які б давали підстав дійти висновку про те, що згода іншого співвласника на відчуження спірного майна не є обов'язковою.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Одночасно, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оскаржуваний договір дарування не міг відбутися у зв'язку із наявними обмеженнями, а саме, накладеним ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від від 26 серпня 2016 р. арештом на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.19).

Так, з матеіралів справи вбачається, що предметом спору є квартира АДРЕСА_1. Однак, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від від 26 серпня 2016 р. був накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка не є предметом спору.

Вказане підтверджується ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2016 року, яка набрала законної сили, і якою було скасовано ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від від 26 серпня 2016 р. з підстав того, що суд першої інстанції не з'ясував, які саме правовідносини виникли між стронами, який є предмет спору, не перевірив, на яке саме майно накладено арешт, та кому належить це майно.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, встановивши часткову невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу, а оскаржуване судове рішення змінює шляхом виключення із мотивувальної частини рішення посилання на те, що договір дарування від 15 вересня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., зареєстрований у реєстрі за № 1092, не міг відбутися у зв'язку із наявними обмеженнями, а саме, наявністю арешту, накладеного ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2016 року.

В решті рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року відповідає нормам матеріального та процесуального права, у зв'язку із чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу скаргу ОСОБА_2- задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року - змінити.

Виключити із мотивувальної частини рішення посилання на те, що договір дарування від 15 вересня 2017 рку, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., зареєстрований у реєстрі за № 1092, не міг відбутися у зв'язку із наявними обмеженнями, а саме, наявністю арешту, накладеного ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2016 року.

В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складений 20 березня 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

А.А. Калараш