Постанова

Іменем України

14 травня 2019 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/7146/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мазурик О.Ф.,

суддів Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва

в складі судді Малинникова О.Ф.

від 30 червня 2016 року

по справі №761/18811/15-ц Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_1

про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

02 липня 2015 року ОСОБА_3, посилаючись на те, що їй завдано шкоди внаслідок пожежі, що сталася в листопаді 2008 року в домоволодінні, тягар утримання якого покладено на ОСОБА_1, звернулася до суду з позовом, уточненим в подальшому, про стягнення коштів у розмірі 176 712,00 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму заподіяної шкоди у розмірі 176 712,00 грн. Вирішено питання про судові витрати.

В січні 2019 року відповідачка, діючи через свого представника ОСОБА_2, звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення, в якій посилалась на те, що судом ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи, а також не зясовано всі обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи.

Крім цього, в заяві про перегляд заочного рішення відповідачка вказувала на те, що у звязку з неналежним повідомленням про розгляд справи вона була позбавлена права звернутися до суду із заявою про застосування строку позовної давності в порядку, встановленому ст. 267 ЦК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2019 року відмовлено в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду відповідачка, діючи через свого представника ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного зясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вона є відповідальною особою за спричинення матеріальної шкоди позивачу внаслідок пожежі.

Вказувала, що судове рішення у іншій справі не має преюдиційного значення, оскільки вона не приймала участі у розгляді тієї справи.

Також, вказувала, що порушення судом норм процесуального права, а саме неналежне повідомлення про розгляд справи позбавило її права на подання заяви про застосування строку позовної давності.

За вказаних обставин, просила скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач, заперечуючи проти апеляційної скарги, подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Вказувала, що є необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що у відповідачки відсутній обовязок по відшкодуванню шкоди, оскільки судовим рішенням у іншій справі встановлено обставини того, що саме ОСОБА_1 несе тягар з утримання майна. Посилання скаржника на те, що судове рішення в іншій справі не має преюдиційного значення, є безпідставними, оскільки відповідачка неправильно трактує положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення).

Також, вказувала, що є необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що відповідачка не була належним чином повідомлена про розгляд справи, оскільки остання викликалася судом за зареєстрованим місцем проживання, яке і зазначається відповідачкою в зверненнях, адресованих до суду, та через оголошення у пресі.

Позивачка вважала безпідставними доводи апеляційної скарги про подання позову з пропущенням строку позовної давності, оскільки про порушення свого права вона дізналася 04.07.2012, а з позовом звернулася 02.07.2015, тобто в межах строку позовної давності, визначеної ст. 257 ЦК України.

За вказаних обставин просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідачка, діючи через свого представника ОСОБА_2, подала до суду відповідь на відзив, в якому посилалась на те, що наведені у відзиві позивачем обставини є безпідставними та необґрунтованими.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу з підстав, наведених в ній та просила задовольнити.

Позивач та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення без змін, як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1, діючи через свого представника ОСОБА_2, вказувала на те, що судом першої інстанції порушено її конституційне право на судовий захист, оскільки вона належним чином не була повідомлена про розгляд справи.

Колегія суддів, перевіряючи доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи, виходить з наступного.

ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції передбачав, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224 ЦПК України в редакції 2004 року).

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частина 1, 2 статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Крім того, згідно з абзацом 5 частини 5 статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

З аналізу вказаних положень закону можна дійти висновку, що під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів вручення судової повістки ОСОБА_1 про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції).

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції неодноразово надсилав на адресу відповідачки, зазначену в позовній заяві, судові повістки з повідомленням про розгляд справи.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що поштові конверти, адресовані судом першої інстанції відповідачеві разом із повідомленнями про вручення поштового відправлення, повернуті відділенням поштового зв'язку за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання (а.с. 28-29, 37-38, 48-49).

Отже, матеріали справи не містять доказів повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи, оскільки повернення до суду першої інстанції судової повістки без вручення її учаснику справи з вказівкою причини повернення за закінченням терміну зберігання не свідчить про належне повідомлення учасника справи.

Колегія суддів також вважає, що виклик в судове засідання через оголошення у пресі не є належним повідомленням відповідача про розгляд справи, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що виклик відповідача в судове засідання судом першої інстанції здійснено через оголошення у пресі (а.с. 46, 54).

Питання щодо виклику учасника справи в судове засідання через оголошення у пресі на час розгляду справи судом першої інстанції було врегульовано в ч. 9 ст. 74 ЦПК України (в редакції 2004 року), якою було передбачено, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі.

Аналіз вказаної норми закону приводить до висновку, що виклик відповідача в судове засідання через оголошення у пресі є можливим лише у разі відсутності відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження відповідача.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом позивачка вказувала адресу відповідачки: АДРЕСА_1 (а.с. 2).

Також, позивачка у своєму відзиві на апеляційну скаргу підтвердила, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1.

Отже, за наявності в матеріалах справи відомостей про зареєстроване місце проживання відповідачки, виклик останньої в судове засідання через оголошення у пресі є неналежним повідомленням.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що відповідачка не була належним чином повідомлена про розгляд справи.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку. що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме розглянуто справу за відсутності відповідача щодо якого відсутні відомості про належне повідомлення.

За приписами п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, зареєстровано за ОСОБА_3

13 листопада 2008 року в домоволодінні АДРЕСА_2 виникла пожежа, яка перекинулася на домоволодіння №20 за цією ж адресою.

В результаті пожежі в домоволодінні, яке належить позивачу, пошкоджено майно, що підтверджується довідкою №465 від 01.12.2008, виданою Макарівським РВ ГУ МНС України в Київській області.

Згідно довідки №41 від 18.01.2012, виданої Макарівським РВ ГУ Держтехногенбезпеки у Київській області, причиною пожежі стало порушення Правил пожежної безпеки та експлуатації електрообладнання власником домоволодіння АДРЕСА_2.

Внаслідок пожежі ОСОБА_3 завдано майнової шкоди, яка за розрахунком позивача, з урахуванням зміни індексу вартості спорудження житла в Київській області, становить 176 712,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідальною особою за завдану позивачу внаслідок пожежі шкоду є ОСОБА_1, так як на неї покладено тягар з утримання майна, зокрема будинку, в якому сталася пожежа.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не є відповідальною особою за завдану внаслідок пожежі шкоду спростовуються обставинами встановленими судовим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.07.2012, ухваленого у справі №2-12530/2011 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди (а.с. 5-6).

Даним рішенням суду встановлено, що оскільки ОСОБА_1 прийняла спадщину, а саме будинок в с. Шнурів Ліс Макарівського району Київської області, то саме вона несе тягар утримання цього майна.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідачки, що судове рішення у іншій справі не має преюдиційного значення, оскільки вона не приймала участі у розгляді тієї справи, з огляду на те, що положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) ОСОБА_1 трактує на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідним рішенням встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.07.2012 набрало законної сили та ОСОБА_1 не оскаржувалося.

Разом з цим, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову, враховуючи наступне.

Як зазначалось вище, суд першої інстанції належним чином не повідомив відповідачку про розгляд справи, чим порушив право останньої знати про час і місце судових засідань.

Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

За приписами ч. 3 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що в заяві, поданої в грудні 2018 року про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.06.2016 відповідачка вказувала, що позовна заява подана з пропуском строку позовної давності, а також те, що вона не була належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду, внаслідок чого не змогла реалізувати своє право подати заяву про застосування строку позовної давності до ухвалення судом рішення.

В апеляційні скарзі відповідачка повторно вказала на те, що вона неналежним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи судом першої інстанції, а тому не змогла реалізувати право подати заяву про застосування строку позовної давності до ухвалення судом рішення.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції; стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Разом з цим, створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення.

Отже, якщо відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підстави для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Саме такий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17.04.2018 по справі №200/11343/14-ц.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення строків позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати право в примусовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що порушення прав позивача відбулося внаслідок пожежі, яка сталася 13 листопада 2008 року. На час пожежі позивачка вже прийняла спадщину після померлого батька ОСОБА_7 в 2004 році.

З матеріалів справи також вбачається, що позивачка вже зверталася до суду за захистом права на відшкодування шкоди внаслідок пожежі та в травні 2012 року була обізнана про наявність спадкової справи після померлого ОСОБА_8 і що його донька ОСОБА_1 подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Однак, ОСОБА_3 відмовилася в суді від заміни відповідача та вимог до ОСОБА_1 не заявляла (а.с. 6). Як зазначено в мотивувальній частині рішення після ознайомлення з копією спадкової справи позивач просила надати їй час для уточнення позовних вимог (судове засідання відбулося 22.05.2012), але в наступному судовому засіданні (12.06.2012) позивач позовні вимоги не уточнила та наполягала на тому, що належним відповідачем у справі є саме ОСОБА_5, а за приписами ст. 33 ЦПК України ( в редакції 2004 року) суд не має права з власної ініціативи здійснити заміну відповідача на належного.

Отже, в листопаді 2008 року позивач дізналася про порушене право, в травні 2012 року довідалася про відповідальну за шкоду особу..

Проте, з позовом до ОСОБА_1 позивачка звернулася 02.07.2015 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що про своє порушене право вона дізналася 04.07.2012 є безпідставними та спростовуються обставинами, встановленими в рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 04.07.2012.

Встановлення судовим рішенням у іншій справі відповідальної за шкоду особи не змінює строку, коли особа дізналася про своє порушене право. А подання позову до неналежного відповідача не перериває строку позовної давності

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Враховуючи те, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно квитанції про сплату №68391 від 30.03.2019 ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 695,68 грн (а.с. 148).

Однак, за приписами Закону України «Про судовий збір» сума судового збору, яка підлягає сплаті за подання апеляційної скарги на заочне рішення у даній справі становить 2 650,68 грн.

Таким чином, з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 650 грн 68 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2 650 (дві тисячі шістсот пятдесят) грн 68 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 14 травня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай