ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 листопада 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/358/19

Головуючий у першій інстанції - Овчарик В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1318/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.

Позивач - ОСОБА_1

Відповідачі - Державна казначейська служба України, Управління Державної казначейської служби України в Ічнянському районі

Третя особа - Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України в Ічнянському районі, третя особа - Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації, про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

місце ухвалення судового рішення - м. Ічня Чернігівської області

дата складання повного тексту судового рішення - 19 серпня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної казначейської служби України та Управління Державної казначейської служби України в Ічнянському районі про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2013 року зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації виплатити на її користь 13994,70 грн. заборгованості по виплаті щомісячної допомоги на дитину.

Постанова суду набрала законної сили 21 травня 2013 року і на її підставі 14 червня 2013 року Ічнянським районним судом Чернігівської області видано виконавчий лист. Судове рішення виконано і за платіжним дорученням № 52 від 22 лютого 2017 року позивач отримала 13 994,70 грн. Судове рішення не виконувалось 1 075 днів.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 січня 2014 року з Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації стягнуто на її користь 3899,00 грн заборгованості з виплати щомісячної допомоги на дитину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22 серпня 2014 року Ічнянським районним судом виданий виконавчий лист, який ОСОБА_1 29 вересня 2014 року направила на виконання до Державної казначейської служби в Ічнянському районі. Платіжним дорученням № 54 від 16 березня 2017 року судове рішення по вказаній справі виконано та 16 березня 2017 року позивач отримала 3 899,00 грн. Строк невиконання судового рішення становить 812 днів.

Позивач вважає, що усупереч вимог про обов`язкове виконання судових рішень, визначеного ст.ст. 46,124 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст. 625 Цивільного Кодексу України вона була позбавлена можливості своєчасно отримати належну їй суму боргу, а відтак, має право на отримання компенсації і інфляційних втрат за порушення встановленого законом строку перерахування коштів.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 20 990,38 грн., яка складається з 1915,11 грн. - 3 % річних та 19 075,27 грн. - інфляційних втрат, шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції не враховано, що судові рішення, на які посилається позивач, виконані Державною казначейською службою України в повному обсязі. Чинне законодавство не встановлює строків виплати компенсації у зв`язку з порушенням термінів перерахування коштів за рішенням суду. П

Перерахування відповідних коштів згідно п. 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України та п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, може бути здійснено лише в порядку черговості надходження документів, на підставі яких здіійснюється стягнення.

Апелянт наголошує, що саме боржник, тобто суб`єкт, що прострочив виконання грошового зобов`язання, повинен нести відповідальність за таке прострочення, а боржником у даній конкретній справі судом визначено Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації.

На думку апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано стягнув індекс інфляції та три відсотки річних на підставі ст. 625 ЦК України з Держави Україна та не зроблено жодного посилання на норму права, яка покладала б на Державу Україна відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказує, що судом першої інстанції помилково обчислений період нарахування інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди, оскільки початком розрахунку суми інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди є дата отримання виконавчих документів Казначейством, що вказує на фізичну неможливість будь-якого прострочення виконання рішення у цей період.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк іншими учасниками справи не подавався.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 48 Конституції України передбачено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами порушено виконання грошових зобов`язань, встановлених рішеннями судів, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України у сумі 20990,38 грн.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ч.ч. 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2013 року визнано дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації щодо не нарахування та невиплати щомісячної допомоги на дитину згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірними; зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА виплатити на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті щомісячної допомоги на дитину - сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ст. 30 п. 6 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 13 994,70 (а.с. 11-12).

Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 20 листопада 2013 року змінено спосіб і порядок виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2013 року та стягнуто з УПСЗН Ічнянської РДА на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті допомоги на дитину відповідно до ст. 30 п. 6 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 30 жовтня 2010 року по 28 лютого 2013 року у розмірі 13994,70 грн.

Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті допомоги на дитину - сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ст.. 30 п. 6 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 30 жовтня 2010 року по 28 лютого 2013 року у розмірі 13994,70 грн. (а.с. 13).

14 червня 2013 року Ічнянським районним судом Чернігівської області виданий виконавчий лист № 2-а/733/35/13 на виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 20 листопада 2013 року (а.с. 14).

02 липня 2013 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області Ленько А.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 38863590 на виконання виконавчого листа № 2-а/733/35/13 (а.с. 15).

Зазначені обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували.

Судом встановлено, що 22 лютого 2017 року Державною казначейською службою України перераховано кошти в сумі 13994,70 грн. на особовий рахунок ОСОБА_1 згідно виконавчого листа № 2-а/733/35/13 (а.с. 25).

Отже, судом правильно встановлено, що строк несвоєчасного виконання судового рішення за період з 20 травня 2013 року по 24 лютого 2017 року становить 1075 днів.

Зазначені обставини в апеляційному суді не спростовані та не заперечувалися учасниками судового розгляду справи.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 січня 2014 року стягнуто з Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації Чернігівської області на користь ОСОБА_1 3899 грн. заборгованості з виплати щомісячної допомоги на дитину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ст.. 30 п. 6 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 01 березня 2013 року по 30 вересня 2013 року (а.с. 19-20).

22 серпня 2014 року Ічнянським районним судом Чернігівської області виданий виконавчий лист № 2-а/733/76/13 на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 02 січня 2014 року (а.с. 21).

04 вересня 2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області Ленько А.М. винесено постанову про відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 733/2238/13-а (а.с. 17).

З матеріалів справи убачається, що 16 березня 2017 року Державною казначейською службою України перераховано кошти в сумі 3899 грн. на особовий рахунок ОСОБА_1 згідно виконавчого листа від 22 серпня 2014 року (а.с. 26).

Отже, строк несвоєчасного виконання судового рішення за період з 02 січня 2014 року по 16 березня 2017 року судом першої інстанції визначений правильно і становить 812 днів.

Апеляційним судом встановлено, що 12 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Державної казначейської служби України із заявою щодо нарахування та виплати компенсації за порушення строків перерахування коштів за рішеннями судів.

Листом від 08 грудня 2018 № 5-15-11/21145 Державна казначейська служба України надала відповідь і вказала, що Казначейством нарахована компенсація за прострочення виконання рішення суду по справах: № 2-а/733/35/13 у розмірі 1 655,21 грн; № 733/2238/13-а у розмірі 259,90 грн., а також вказала, що компенсація виплачується за черговістю надходження заяв стягувачів та після погашення заборгованості за рішеннями суду, а нарахування та виплата компенсації з урахуванням індексу інфляції не передбачено (а.с. 22-24).

В матеріалах справи наявний наданий ОСОБА_1 розрахунок інфляційних втрат за несвоєчасне виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2013 року в розмірі 14824,58 грн. та постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 02 січня 2014 року в розмірі 4250,69 грн. (а.с. 28-30). На спростування цього розрахунку відповідачем відповідачем не надано доказів суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду. Помилковість чи неправильність наданого ОСОБА_1 розрахунку в апеляційному суді відповідачем не доведена ніякими належними і допустимими документальними доказами.

Відтак, досліджені сукупність обставин та наявних у справи доказів приводять апеляційний суд до переконання, що порушене відповідачем право ОСОБА_1 на отримання компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення, яке набрало законної сили, підлягає судовому захисту.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд приймає до уваги наступне.

Рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine) містить висновок про те, що невиконання судового рішення на користь заявника впродовж тривалого часу є порушенням його права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відтак положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 у справі №686/21962/15-ц та від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема державний орган.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частинами 1, 2 ст. 5 Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині 4 статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою КМУ від 03.08.2011 року № 845.

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники - визначені в рішенні про стягненні коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.

Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3 Порядку).

Враховуючи викладене, саме органом державного казначейства порушено виконання грошових зобов`язань, встановлених рішеннями суду, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України.

Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що неможливе застосування до спірних правовідносин ст.625 ЦК України.

Апеляційний суд також враховує, що 12 жовтня 2017 року ЄСПЛ було ухвалено рішення у справі «Бурмич та інші проти України». Заяви, подані в цій справі, стосуються тривалого невиконання остаточних судових рішень національних судів України. Заявники скаржились на порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо невиконання або несвоєчасного виконання рішень національних судів, винесених на їхню користь, та на відсутність ефективного засобу юридичною захисту в національному законодавстві, що порушує статтю 13 Конвенції.

Розглядаючи вказану справу, ЄСПЛ відзначив, що порушені заявниками питання Суд вже вирішував у пілотному рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), проте Україною не було забезпечено ефективного виконання цього рішення, що обумовило лише зростання кількості аналогічних заяв. З огляду на таку ситуацію у справах типу Іванов, Суд дійшов висновку про необхідність зміни підходу до розгляду подальших справ, що виникають з тієї самої системної проблеми, та зауважив, що не позасудове врегулювання спорів за участю Суду, а лише усунення першопричини проблеми в процесі виконання рішення у справі Іванов може забезпечити належне вирішення ситуації, що склалася (пункт 172 Рішення).

ЄСПЛ підкреслив, що призначення процедури пілотного рішення полягає у сприянні якнайшвидшому та ефективному усуненню недоліків, що впливають на захист конвенційних прав у національній правовій системі. Враховуючи у процесі виконання пілотного рішення інтереси всіх існуючих або потенційних потерпілих від системної проблеми, процедура має на меті надання належного захисту всім фактичним та потенційним потерпілим від цієї проблеми, а також конкретному заявнику (заявникам) у пілотному рішенні (пункт 159 Рішення).

За суттю пілотного рішення держава-відповідач зобов`язана усунути першопричину порушення на майбутнє та забезпечити засіб відшкодування шкоди, вже завданої не тільки окремому заявнику (заявникам) у «пілотній» справі, але й усім іншим потерпілим від аналогічного порушення (пункт 161 Рішення).

У цьому ж рішенні у пункті 181 ЄСПЛ зазначив, що в рамках процедури пілотного рішення одним із найважливіших завдань є спонукання держави-відповідача до запровадження засобу юридичного захисту для всіх потерпілих від системного порушення, а відповідальність за надання відшкодування обов`язково покладатиметься на національні органи влади.

Отже, мета процедури пілотного рішення полягає у забезпеченні всім потерпілим, які до цього часу звернулися зі скаргами до ЄСПЛ від констатованого системного порушення, рівних умов у питанні щодо отримання відшкодування за допомогою процесу виконання. (пункт 214 Рішення).

У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» Суд визначив системні проблеми (тривале невиконання остаточних рішень національних судів та відсутність на національному рівні ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цим), указав на наявність порушення Конвенції в силу цих проблем та надав вказівки щодо заходів загального характеру, які слід вжити відповідно до статті 46 Конвенції з метою належного виконання пілотного рішення. У зв`язку з цим ЄСПЛ дійшов висновку, що він фактично виконав свою функцію за статтею 19 Конвенції. Відповідно до принципу субсидіарності, який лежить в основі всієї Конвенції, питання, що розглянуте в пілотному рішенні у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», у тому числі забезпечення відшкодування потерпілим від системного порушення Конвенції, констатованого в цій справі, є питанням виконання відповідно до статті 46 Конвенції (пункт 197 Рішення).

ЄСПЛ зазначив, що продовження розгляду справ типу Іванов є не найкращим засобом досягнення мети Конвенції. Тому, з урахуванням положень пункту 1 статті 37 Конвенції дійшов висновку, що продовження розгляду справи буде не виправданим (пункт 202 Рішення). Суд наголосив на тому, що питання, порушені в заявах, повинні бути вирішені в контексті загальних заходів, що вимагаються від держави для виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», у тому числі й надання належного та достатнього відшкодування за порушення Конвенції, встановлені у цій справі. Нагляд за виконанням цих заходів покладено на Комітет Міністрів Ради Європи (пункт 204 Рішення).

Рішенням від 12 жовтня 2017 року, ухваленим у справі «Бурмич та інші проти України», ЄСПЛ приєднав до п`яти заяв зазначеної справи 12 148 заяв, визначених у додатках І та ІІ до цього рішення, постановив, що вказані заяви повинні розглядатися відповідно до зобов`язань, які випливають з пілотного рішення у справі «Юрій Миколайовича Іванов проти України», вилучив ці заяви з реєстру та передав їх Комітету Міністрів Ради Європи з метою їх розгляду в рамках вжиття заходів загального характеру для виконання вищезазначеного пілотного рішення, у тому числі щодо надання відшкодування за невиконання або тривале виконання рішень національних судів та сплати боргу за рішенням національного суду (а.с.45).

Відповідно до статті 46 Конвенції та статті 2 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» держава Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, у якій вона є стороною.

Згідно з частиною першою статті 1 зазначеного Закону виконанням рішення є: а) виплата Стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді. Заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема: а) внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування; б) внесення змін до адміністративної практики; в) забезпечення юридичної експертизи законопроектів; г) забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики Суду прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, працівників імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов`язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи; д) інші заходи, які визначаються - за умови нагляду з боку Комітету міністрів Ради Європи - державою-відповідачем відповідно до Рішення з метою забезпечення усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень (стаття 13 Закон № 3477-IV).

Додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у Рішенні. Відновлення попереднього юридичного стану Стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом (стаття 10 Закон № 3477-IV).

Окрім того, апеляційний суд враховує, що у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини вказав, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

За таких обставин, суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин і норму права, яка підлягала застосуванню до цих правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішенням суду на користь позивача підлягає стягненню компенсація на підставі ст.625 ЦК України.

Відсутність коштів у жодному разі, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, не є підставою і не виправдовує невиконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими апелянт обґрунтовував доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом про захист свого цивільного права на отримання грошових коштів, зокрема, стягнення інфляційних втрат за невиконання відповідачем зобов`язання щодо виплати вказаних коштів позивачу, а тому між сторонами склались цивільно-правові, а не адміністративні правовідносини.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване та справедливе судове рішення, яке не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року було зупинено на час апеляційного провадження дію оскаржуваного рішення, однак враховуючи те, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України залишена без задоволення, виконання рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2019 року підлягає поновленню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2019 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України в Ічнянському районі, третя особа - Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації, про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: