Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Зайцева А. Ю.
справа № 235/9835/15-ц
провадження № 61-8142св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 14 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 16 лютого 2016 року скасував. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з будинку без надання іншого жилого приміщення та зобов`язання знятися з реєстраційного обліку, третя особа - Красноармійський міський відділ Управління Державної міграційної служби України в Донецькій області задовольнив частково. Виселив ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні позову про зобов`язання знятися з реєстраційного обліку, відмовив.
У цій справі судами установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 2007 року по 07 липня 2015 року.
Позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 08 вересня 2006 року.
Позивач зареєстрований у належному йому на праві приватної власності будинку з 03 жовтня 2006 року, відповідачі зареєстровані у спірному будинку в якості членів сім`ї власника житлового будинку з 13 грудня 2006 року.
Ухвалюючи нове судове рішення у справі в частині виселення колегія суддів виходила з того, що відповідачі вселилися у спірний будинок, як члени сім`ї власника будинку і користувались ним на підставі сервітуту, а оскільки шлюб між сторонами розірвано, сервітут припинився на підставі частини другої статті 406 ЦК України, що є підставою для виселення відповідачів.
Не можу погодитися із цими висновками колегії суддів з таких мотивів.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).
Відповідно до частини першої, другої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР певною мірою врегульовано правовідносини власника житла з колишніми членами його сім`ї, зокрема визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Аналіз норм діючого законодавства, яке регулює виниклі правовідносини, з огляду на встановлені судами обставини, дає можливість стверджувати, що право відповідачів, які вселились у спірне житло із законних підстав та продовжують проживати у ньому і після припинення сімейних відносин із власником житла, в силу вимог частини четвертої статті 156 ЖК УРСР, не припинилось.
Саме по собі наявність права власності у особи на дане житло і вимоги безумовної реалізації повноважень власника не можуть бути легітимною підставою позбавлення іншого права особи, права на житло, яке також гарантується та захищається Конституцією України, а в даному конкретному випадку і прямою нормою матеріального права.
Не є законною підставою позбавлення особи права на житло шляхом виселення і посилання на наявність та припинення сервітуту відповідачів.
Вважаю, що права сервітуту на користування будинком АДРЕСА_1 , у відповідачів не було, а тому вони і не можуть бути припинені з наступних міркувань.
Відповідно до частини 1 статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Статтею 402 ЦК України визначено джерела встановлення сервітуту, який може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Тобто сервітут не виникає з будь-яких правовідносин з приводу користування нерухомим майном, в даному випадку будинком, а має бути встановлений у законний спосіб. Саме по собі вселення у будинок (квартиру) не тягне виникнення у такої особи сервітутного права на це майно в розумінні закону, який і не містить норми права про автоматичне виникнення в цих осіб саме сервітуту на житло.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) до нерухомого майна, щодо якого проводиться державна реєстрація прав належать в тому числі житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.
Державній реєстрації прав, згідно зі статтею 4 Закону, підлягають і речові права, похідні від права власності, зокрема і право користування (сервітут).
Частина 2 статті 3 Закону визначає, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Отже сервітут на будинок (квартиру) виникає з моменту державної реєстрації такого речового права.
Закон не містить виключень з обов`язку реєстрації права сервітуту в залежності від джерела його встановлення.
У справі відсутні докази державної реєстрації сервітуту відповідачів на спірний будинок, а тому не можна вважати, що таке право в них виникло, відповідно не може бути і припинено за частиною 2 статті 406 ЦК України, і таких вимог у цій справі позивач не заявляв.
Таким чином законної підстави, як того вимагає стаття 47 Конституції України, для виселення відповідачів з будинку без надання іншого житлового приміщення, не було.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Правовідносини сторін встановлені у цій справі свідчать про те, що позивач не позбавлений права власності на належний йому будинок, так само як і не був позбавлений у 2006 році у зв`язку із вселенням відповідачів, а лише певним чином обмежений законним проживанням у ньому колишніх членів сім`ї. Проте позивач, на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення права відповідачів на житло. Таке втручання у право на житло не відповідає принципу дотримання справедливого балансу між інтересами власника та правами колишніх членів його сім`ї, які також перебувають під особливим захистом, оскільки є як конституційними, так і конвенційними.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду, якими відмовлено у задоволенні позову про виселення, відповідають засадам верховенства права є законними та обґрунтованими, а тому колегії суддів касаційну скаргу позивача потрібно було залишити без задоволення, а судові рішення у справі залишити без змін.
Суддя А. Ю. Зайцев