Номер провадження: 22-ц/813/5524/19
Номер справи місцевого суду: 522/8534/18
Головуючий у першій інстанції Єршова Л.С.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Ткачука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2019 року, ухваленогопід головуванням судді Єршової Л.С., повний текст рішення складений 01 квітня 2019 року, -

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення заборгованості по відрядженню, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтовування свого позову зазначив, що наказом від 21 грудня 2017 року №467-к управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області «По особовому складу» ОСОБА_1 звільнено 29 грудня 2017 року з посади головного спеціаліста відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників відповідно до пункту 1ст.40 КЗпП України.

Позивач вважає, що звільнення було проведено незаконно, оскільки відповідач не надав персонального повідомлення позивача щодо конкретно його звільнення та про скорочення посади, яку він обіймав, не розглянув питання переважного права на залишенні на роботі ОСОБА_1 . При цьому, на думку позивача, згода профспілкового комітету від 19.12.2017 року на його звільнення по п.1 ст. 40 КЗпП України є такою, що не має юридичного значення, оскільки профспілковим комітетом не були виконані вимоги ч.3 ст.43КЗпП України.

Також позивач зазначив, що відповідачем було нараховано та виплачено заробітну плату позивачу за серпень 2017 року, однак, в подальшому з заробітної плати позивача було здійснено утримання «коригування за серпень» у вересні 2017 року 1747,20 грн. та у грудні 500,50 грн.

Позивач вважає, що таке коригування було здійснено відповідачем незаконно, а зазначені кошти повинні були бути виплачені йому при звільненні.

Також відповідач не розрахувався з позивачем за відрядження, в якому він був 01 серпня 2017 року, разом з іншими працівниками Захарівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області.

Після повернення з якого позивачем було передано заступнику начальника Захарівського відділення, пакет документів про відрядження, однак, через деякий час позивачу були повернуті оригінали документів про відрядження та повідомлено про відмову у їх прийняти до оплати.

На підставі викладеного, позивач просив поновити його на посаді, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, стягнути несплачену заробітну плату в сумі 2247,79 грн.; заборгованість по відрядженню в сумі 236,10 грн.; середній заробіток за весь час затримки з 30.12.2017 року по день прийняття рішення судом, з розрахунку середньої заробітної плати 360,19 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушенням норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що відповідач при його звільненні порушив норми ст.ст. 5-1, 42, 43, 49-1 КЗпП України, а суд порушив процедуру оцінки доказів щодо його звільнення, а також щодо невиплати йому грошових коштів.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській областізазначає, що доводи апелянта є надуманими, позивачем до суду не були надані докази в обґрунтування своїх вимог, судом здійснені всі заходи щодо вивчення фактичних обставин справи та надана належна оцінка доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 працював на посаді головного спеціаліста Ширяївської філії Захарівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області.

Наказом від 25 липня 2017 року №57-ос виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України «Про затвердження положення про управління виконавчої дирекції Фонду в областях та місті Києві» затверджено, зокрема, Положення про управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, відповідно до якого управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області утворено постановою правління Фонду соціального страхування України від 8 лютого 2017 року №13 та є юридичною особою.

Наказом від 23 жовтня 2017 року №569 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Одеській області» на виконання постанови правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджено граничну чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області та його відділень у кількості 231 штатної одиниці (т.1 а.с.56).

Наказом від 25 жовтня 2017 року №18-ОД управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області «Щодо попередження працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області» з 1 січня 2018 року змінено організацію виробництва і праці, істотні умови, систему оплати праці та стимулювання праці, розмір посадових окладів, найменування посад працівникам управління та відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, враховуючи скорочення граничної чисельності працівників управління на 38% (140 штатних одиниць); загальна чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду визначена рівною 231 штатній одиниці. За змістом наказу, зокрема, у термін до 27 жовтня 2017 року підлягали ознайомленню під підпис з даним наказом і попередженням про наступні зміни істотних умов праці та можливе майбутнє звільнення працівники відділень управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області (т.1 а.с.26).

26 жовтня 2017 року ОСОБА_1 під підпис попереджене про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які наберуть чинності з 1 січня 2018 року, та про можливе майбутнє звільнення (т. 1 а.с.26з.б.).

Відповідно до штатного розпису, затвердженого 26 червня 2017 року начальником управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, погодженого Директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, у Захарівському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області було 13 штатних одиниць (начальник відділення, 3 заступника начальника відділення, 1 головний бухгалтер, 7 головних спеціалістів, 1 страховий експерт з охорони праці) (т.1 а.с.27).

Відповідно до штатного розпису (т.1 а.с.28), затвердженого начальником управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, погодженого Директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, у Захарівському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області з 1 січня 2018 року затверджено 9 штатних одиниць (начальник відділення, 1 заступник начальника відділення, 1 головний бухгалтер, 4 головних спеціалісти, 1 провідний спеціаліст, 1 страховий експерт з охорони праці).

Відповідно до наказу управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області від 18 грудня 2017 року №260 «Про внесення змін до структури відділень управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області» підлягали скороченню з 1 січня 2018 року, зокрема, у Захарівському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду України в Одеській області, посади заступника начальника відділення - 2 штатні одиниці, головного спеціаліста - 3 штатні одиниці, всього 5 штатних одиниць (т.1 а.с.73-74).

Наказом від 13 грудня 2017 року №250 управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області «Про створення комісії з кадрових питань Управління» створено комісію з метою кваліфікованого скорочення працівників (т.1 а.с.58-59).

Комісією з розгляду кадрових питань управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області (протокол №2 від 19 грудня 2017 року) вирішено підтримати пропозиції начальника Захарівського відділення щодо скорочення працівників відділення, у тому числі головного спеціаліста ОСОБА_1 . (т.1 а.с.29).

Рішенням первинної профспілкової організації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області (протокол №3 від 19 грудня 2017 року) надано згоду на вивільнення працівників 29 грудня 2017 року, у т.ч. ОСОБА_1 (т.1 а.с.31).

Також в матеріалах справи наявне попередження ОСОБА_1 про майбутнє звільнення, на якому позивачем власноруч написано «згоден», поставлено підпис та дату - 26.10.2017 року (т.1 а.с. 9).

Наказом від 21 грудня 2017 року №467-к управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області «По особовому складу» ОСОБА_1 звільнено 29 грудня 2017 року з посади головного спеціаліста відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (т.2 а.с.6).

17 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі (т.1 а.с.1-12).

Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників.

Тобто, законодавчо передбачена можливість розірвання трудового договору за ініціативою власника чи уповноваженого ним органу при змінах в організації виробництва і праці. Під змінами в організації виробництва і праці, зокрема, мають на увазі ліквідацію, реорганізацію чи перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності чи штату працівників.

Право визначати штат і численність працівників належить лише власнику чи уповноваженому ним органу. Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату чи чисельності працівників), але не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності чи штату працівників. Власник, на свій розсуд, має право чисельність працівників певного фаху і кваліфікації, чисельність одних посад зменшити, здійснити збільшення працівників, одночасно прийнявши рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, чисельність інших посад, при цьому додержуючись правила щодо переведення звільнених працівників на іншу роботу за наявності вакантних робочих місць (посад) і за їх згодою.

Судом вірно встановлено, що звільненню позивача передували зміни в організації виробництва і праві, що полягали у скороченні штату і чисельності працівників Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області в цілому та його робочих органів зокрема, у зміні структури відділень, у зміні умов оплати праці та схеми посадових окладів, умов стимулювання праці працівників. Дані обставини підтверджено постановою правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10 жовтня 2017 року №50 «Про затвердження структури органів Фонду», №51 «Про затвердження схем посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування та її робочих органів», №52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», наказом виконавчої дирекції Фонду від 23 жовтня 2017 року №569 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Одеській області» (зі змінами).

Так, з 1 січня 2018 року затверджено граничну кількість працівників: Фонду соціального страхування України у кількості 5192 штатних одиниць, у тому числі граничну кількість працівників виконавчої дирекції Фонду 188 штатних одиниць; управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області 231 штатна одиниця (відбулось зменшення на 140 штатних посад), у тому числі гранична кількість працівників Захарівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області - 9 штатних одиниць (відбулось зменшення на 4 штатних посади).

Таким чином, зміни в організації виробництва і праці мали місце, штат і чисельність працівників визначено уповноваженим органом, відтак, підстави для розірвання трудового договору по пункту 1 статті 40 КЗпП України були наявні; питання доцільності скорочення чисельності чи штату працівників не є повноваженнями суду.

Відповідно до положень частини 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Так, 29 грудня 2017 року у зв`язку зі скороченням посад в силу змін в організації виробництва і праці по управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області було звільнено 77 посадових осіб, переведено 40 осіб. Судом встановлено, що з 29 грудня 2017 року вакантних посад працівників аналогічної кваліфікації для переведення або прийняття на роботу ОСОБА_1 в Управлінні не було.

Неможливість при звільненні перевести позивача, за його згодою, на іншу роботу доказами не спростована. Скорочення було значним, доходило до 40%, наявність вакантних робочих місць (посад) не встановлена. Крім того, у процесі працевлаштування осіб, що підлягають звільненню у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, при переведення працівників, що підлягають звільненню, на вакантні посади і робочі місця, не діють правила про переваги на залишення на роботі, встановлені статтею 42 КЗпП України (переважне право на залишення на роботі не тотожне праву на працевлаштування на нову посаду).

Висновки суду, що при звільненні ОСОБА_1 порушень частини 2 статті 40 КЗпП України не допущено є вірними.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці; при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається законодавчо визначеній категорії працівників (ч.ч.1, 2 ст. 42 КЗпП України).

Судом встановлено, що у відділенні скороченню підлягало 5 посад, з яких: 2 - заступник начальника, 3 - головний спеціаліст.

Було скорочено одну посаду головного спеціаліста (вакантну), дві посади заступника начальника (при цьому ОСОБА_2 відмовився від переведення на посаду головного спеціаліста та був звільнений, а ОСОБА_3 з посади заступника начальника була переведена на посаду головного спеціаліста за профілем роботи замість звільненої (24.12.2017 року) за власним бажанням ОСОБА_4 , дві посади головного спеціаліста, які обіймали ОСОБА_5 та ОСОБА_1 також були скорочені.

Суд встановив, що ОСОБА_1 до 01.08 2017 року працював страховим експертом з охорони праці, мав вищу медичну освіту (фармацевт) та стаж роботи у Фонді 11 років і 6 місяців, з яких останні 6 місяців працював на посаді головного спеціаліста не за профілем страхового експерта, вказане сторонами не заперечувалось.

ОСОБА_6 відпрацювала у фонді 17 років 10 місяців за профілем (освіта - вища, економіст) основної діяльності фонду - з питань надання допомоги з тимчасової втрати працездатності та контрольно-ревізійної роботи зі страхувальниками.

Також сторонами не заперечувалось, що саме ОСОБА_6 була запропонована посада провідного спеціаліста, яка вводилася замість посади головного спеціаліста.

Відповідно до положень частини 1 статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Так, Рішенням первинної профспілкової організації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області (протокол №3 від 19 грудня 2017 року) надано згоду на вивільнення працівників 29 грудня 2017 року по пункту 1 статті 40 КЗпП України, у тому числі позивача.

На підставі викладеного, суд прийшов до вірного висновку, що розірвання зі ОСОБА_1 трудового договору проведено за попередньою згодою первинної профспілкової організації.

Відповідно до положень статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (ч.1); одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації; при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (ч.3).

У сенсі статті 49-2 КЗпП України про майбутнє вивільнення працівника персонально попереджують не пізніше ніж за два місяці. Дана норма матеріального права не потребує письмового попередження про звільнення, проте, судова практика виходить з того, що працівника доцільно про звільнення попереджати письмово під розписку для виключення спорів про те, чи попереджався працівник про звільнення. У будь-якому разі попередження повинне бути зроблене у такій формі, щоб у працівника не виникало сумніву у тому, що попередження виходить саме від особи, яка має право на прийняття та звільнення працівника. Зі встановленого двомісячного строку не виключається час знаходження у відпустці, період тимчасової непрацездатності, інший час, протягом якого працівник не працював з поважної чи неповажної причини. Не допускається можливості поновлення працівника на роботі лише тому, що він не був своєчасно попереджений про майбутнє вивільнення; недодержання строку попередження працівника при звільненні, якщо він не підлягає поновленню на роботі за іншими підставами, тягне лише зміну судом дати звільнення з урахуванням строку попередження, протягом якого він працював. При вивільненні працівнику має бути запропонована робота за відповідним фахом (спеціальністю) і лише при відсутності такої роботи - інша робота, яка є на підприємстві, в установі, організації.

26 жовтня 2017 року позивач під підпис був попереджений про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 1 січня 2018 року, та про можливе майбутнє звільнення, позивача звільнено з посади 29 грудня 2017 року.

Тобто, судом вірно зазначено, що станом на дату 29 грудня 2017 року звільнення ОСОБА_1 було таким, що проведено з додержанням двомісячного строку попередження працівника про майбутнє вивільнення.

На підставі встановлених обставин справи, суд прийшов до вірного висновку про те, що не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору №467-к від 21.12.2017 року про звільнення ОСОБА_1 , а відповідно не підлягає задоволенню вимога про стягнення оплати за вимушений прогул з 30 грудня 2017 року по час поновлення на роботі, як похідна від вимоги про скасування наказу про звільнення.

Щодо вимог позивача про стягнення з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області на користь ОСОБА_1 несплаченої заробітної плати в сумі 2247,79 грн.; стягнення з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області на користь ОСОБА_1 заборгованості по відрядженню в сумі 236,10 грн. судом вірно зазначено наступне.

Судвстановив, що відповідачем помилково нарахована та виплачена заробітна плата деяким працівникам відділення, зокрема позивачу, за серпень 2017 року (у більшому розмірі, ніж це було передбачено).

З пояснень, представника відповідача, суд встановив, що нарахування заробітної плати відбувалося за положеннями, які діяли раніше у Захарівському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання через затримку надходження відповідних змін до умов обчислення заробітної плати в новоствореному Фонді, при цьому корегування сум виплат відбулось за усною згодою працівників, яких було повідомлено про таку необхідність.

Судом встановлено, що з заробітної плати позивача також було здійснено утримання «коригування за серпень» у вересні 2017 року 1747,20 грн. та у грудні 500,50 грн. (т. 1 а.с. 11-12).

За діючим трудовим законодавством повернення підприємству зайво виплачених коштів можливо для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування, при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки; при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (статті 127, 136 КЗпП України).

Стаття 1212 ЦК України зобов`язує особу, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Таким чином, нормами закону передбачено повернення працівником підприємству зайво виплачених коштів лише у випадках, встановлених ст. 127 КЗпП України та ст. 1215 ЦК України.

В той же час, стаття 127 КЗпП регулює відносини між роботодавцем та працівниками з приводу відрахувань із заробітної плати за наказом власника або уповноваженого ним органу. Тому зазначення у цій статті про право роботодавця видати в межах певного строку наказ (розпорядження) про відрахування із заробітної плати не зачіпає решти правовідносин, які виникають унаслідок безпідставної виплати заробітної плати та на які поширюється чинність ст. 1215 ЦК. Заробітна плата, що виплачена добровільно й отримана безпідставно, не підлягає поверненню, крім випадків, коли вона була виплачена в результаті лічильної помилки роботодавця або недобросовісності з боку набувача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Для застосування ст. 1215 ЦК обов`язковому доказуванню підлягають або наявність рахункової помилки з боку підприємства, або недобросовісність з боку набувача.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» до лічильних (рахункових) помилок відносяться неправильність в численні, дворазове нарахування заробітної плати за один і той же період. Не можуть вважатися ними помилки, допущені через неправильне застосування законів і інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору.

Тобто по суті рахункова помилка - це результат невірного застосування правил арифметики.

За поясненнями представника відповідача помилки в зайвому нарахуванні та виплаті заробітної плати сталися через те, що бухгалтером не було враховано зміни по нарахуванню надбавки за вислугу років.

При цьому, як підтверджується матеріалами справи, позивач не давав своєї згоди на відрахування з його заробітної плати безпідставно виплачених коштів.

Недобросовісність набувача у даному випадку судом не встановлена, як і не встановлено помилки у численні.

Оскільки,позивач просив стягнути з відповідача несплачену заробітну плату у розмірі 2247,79 грн., суд вірно зазначив, що позивач у даному випадку обрав невірний спосіб захисту, так як під час звільнення працівнику повинна бути виплачена нарахована заробітна плата, а не відрахована, при цьому судом не встановлено факту невиплати позивачу заробітної плати при звільненні, або її виплати не у повному розмірі.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Також судом вірно зазначено, що вказана позивачем сума у розмірі 2247,79 грн. спочатку була виплачена позивачу, а потім у порушення вимог ст.1215 ЦК України без його згоди відрахована від його заробітної плати, тому у даному випадку належним способом захисту буде заявлення позовної вимоги про повернення відрахованих з заробітної плати сум.

На підставі викладеного, суд прийшов до вірного висновку про відмову у задоволені вимог позивача щодо стягнення несплаченої заробітної плати у розмірі 2247,79 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення заборгованості по відрядженню у розмірі 236,10 грн. судом зазначено наступне.

Відповідно до п. 1 розділу 2 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 №59 (у редакції наказу від 17.03.2011 №362), направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником (направлення у відрядження державного службовця здійснюється керівником державної служби) і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджений працівник строку й мети відрядження.

Судом встановлено, що наказ про відрядження ОСОБА_1 01 серпня 2018 року до м. Одеси до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області відсутній.

В матеріалах справи наявна лише копія посвідчення про відрядження без номеру та дати (т. 1 а.с. 8), в якій відсутні необхідні реквізити (посилання на наказ, підпис керівника організації тощо).

У табелю обліку робочого часу працівників Захарівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Одеській області за серпень 2017 року (т. 1 а.с. 133), затвердженому начальником відділення Коваленком О.В., відсутні умовні позначення щодо перебування ОСОБА_1 у відрядженні 01.08.2017 року. В свою чергу, з зазначеного табелю вбачається, що позивач у серпні місяці 2017 року відпрацював 22 восьмигодинних робочих дні.

Зазначене підтверджується також Актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від 10.04.2018 року №ОД130/27/АВ, складеним Головним управлінням держпраці в Одеській області (т. 1 а.с. 134-141).

Суд на законних підставах прийшов до вірного висновку про те, що не може розглядатися як належний доказ перебування у відрядженні незаповнений належним чином звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт (т. 1 а.с. 38-39).

На підставі викладеного, суд обґрунтовано відмовив позивачу також у задоволенні позову про стягнення заборгованості по відрядженню у зв`язку з недоведеністю належними та допустимими доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідач при його звільненні порушив норми ст.ст. 5-1, 42, 43, 49-1 КЗпП України, а суд порушив процедуру оцінки доказів щодо його звільнення, а також щодо невиплати йому грошових коштів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані доводи не відповідають матеріалам справи.

Також суд зазначає, що суд першої інстанції у рішенні суду повно відобразив обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні першої та апеляційної інстанціях.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 09 грудня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра