Постанова

Іменем України

02 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 711/1562/16-ц

провадження № 61-27947св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Гаражний кооператив «Комунальник», Черкаська міська рада, ОСОБА_3 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 19 липня 2016 року у складі судді Степаненка О. М. та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Храпка В. Д., Вініченка Б. Б., Бондаренка С. І. та за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 , Гаражного кооперативу «Комунальник» (далі - ГК «Комунальник»), Черкаської міської ради, ОСОБА_3 про визнання будівельних матеріалів, конструктивних елементів об`єктом права спільної сумісної власності та стягнення грошової компенсації, посилаючись на те, що з 22 листопада 2001 року по 17 березня 2015 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 За період шлюбу спільною працею та за спільні кошти подружжя ними набуте майнов ГК «Комунальник» за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: у 2002 році - автогаражі №№ НОМЕР_1 вартістю 9 000 грн кожний, що еквівалентно 350 доларів США; у 2005 році - автогараж № НОМЕР_6 вартістю 75 000 грн, що еквівалентно 3 000 доларів США; у 2005 році придбано будівельні матеріали - фундамент під автогаражі №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 за 2 000 доларів США, на яких в подальшому були побудовані автогаражі; у 2008 році придбано автогараж № НОМЕР_7 вартістю 75 000 грн, що еквівалентно 3 000 доларів США. Факт придбання зазначеного майна підтверджується розписками від продавців та довідкою голови правління ГК «Комунальник» від 07 липня 2014 року № 1. Після придбання автогаражів №№ НОМЕР_1 у 2002 році ОСОБА_2 був прийнятий у члени ГК «Комунальник». Вищевказані автогаражі не прийняті в експлуатацію і право власності на них не зареєстровано, однак вони є сукупністю будівельних матеріалів, тобто майном, набутим подружжям за час шлюбу, відтак об`єктом спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає поділу між ними в рівних частинах. Будівельні матеріали, розташовані на гаражних місцях №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, відчужені ОСОБА_2 інший особі - ОСОБА_3 . Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила:

- визнати будівельні матеріали, обладнання та конструкції, що придбані та використані подружжям її та ОСОБА_2 під час будівництва незданих в експлуатацію гаражів №№ НОМЕР_6, НОМЕР_1, НОМЕР_7, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 НОМЕР_5, розташованих в АДРЕСА_1 в ГК «Комунальник», об`єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_2 ;

- залишити в її власності будівельні матеріали, обладнання та конструктивні елементи, які становлять собою сукупність споруд у вигляді гаражів, що розташовані на гаражних місцях №№ НОМЕР_1;

- залишити у власності ОСОБА_2 будівельні матеріали, обладнання та конструктивні елементи, які становлять собою сукупність споруд у вигляді гаражів, що розташовані на гаражних місцях №№ НОМЕР_6, НОМЕР_7;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частину кошторисної вартості будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, що розташовані на гаражних місцях №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5.

В запереченні на позовну заяву ГК «Комунальник» зазначив, що гаражні місця, якими користуються ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не є їх приватною власністю, вони не є пайовиками кооперативу, тому не можуть претендувати на зазначене в позовній заяві майно. Відповідач ОСОБА_2 є членом ГК «Комунальник» і користувачем гаражних місць № № НОМЕР_6, НОМЕР_1, НОМЕР_7 лише до того часу, поки вчасно виконує умови членства в кооперативі. З 2005 року по 17 червня 2011 року ОСОБА_2 був користувачем гаражних місць №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, після чого рішенням зборів кооперативу зазначені гаражні місця передані в користування ОСОБА_3 Купівля-продаж гаражів була неможливою, оскільки майна, яке б перебувало у приватній власності членів кооперативу, не існує. Крім цього, ГК «Комунальник» є неналежним відповідачем у справі, оскільки жодних майнових прав позивача не порушував.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 19 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала доказів набуття права за будь-ким на будівельні матеріали, доказів наявності в неї з ОСОБА_2 спільних коштів на придбання такого майна, а також доказів того, які саме будівельні матеріали є об`єктом права спільної сумісної власності, правову підставу їх набуття, час і спосіб придбання такого майна, що в сукупності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 19 липня 2016 року скасовано. Визнано будівельні матеріали, обладнання та конструкції, що придбані та використані на гаражі №№ НОМЕР_6, НОМЕР_8 , АДРЕСА_4 в ГК «Комунальник», об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Виділено ОСОБА_1 будівельні матеріали, обладнання, конструктивні матеріали, які становлять собою сукупність споруд у вигляді гаражів, що розташовані на гаражних місцях №№ АДРЕСА_5 , загальною вартістю 148 112 грн. Виділено ОСОБА_2 будівельні матеріали, обладнання, конструктивні матеріали, які становлять собою сукупність споруд у вигляді гаражів, що розташовані на гаражних місцях №№ НОМЕР_6, НОМЕР_7 в ГК «Комунальник » АДРЕСА_1 , загальною вартістю 112 657 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 728 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати - 21 784 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави - 1 807 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що гаражі №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 були відчужені 17 червня 2011 року, тобто задовго до розірвання шлюбу між сторонами. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що кошти за вказані гаражі були використані відповідачем не в інтересах сім`ї. Тому вказані об`єкти спільної сумісної власності повинні бути виключені з поділу. Спільною сумісною власністю подружжя є будівельні матеріали, обладнання та конструкції гаражів №№ НОМЕР_6, НОМЕР_1, НОМЕР_7 в ГК «Комунальник». Гаражні місця №№ НОМЕР_8 і НОМЕР_9 з`єднанні між собою, тому вони підлягають виділенню одній із сторін, а саме ОСОБА_1 , а гаражні місця №№ НОМЕР_6, НОМЕР_7 - ОСОБА_2 Вартість будівельних матеріалів, обладнання та конструкцій гаражів №№ НОМЕР_1 складає 148 112 грн, а гаражів №№ НОМЕР_6, НОМЕР_7 - 112 657 грн, тому позивач повинна сплатити відповідачу грошову компенсацію в сумі 12 728 грн за збільшення її частки у спільному майні подружжя.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних касаційні скарги.

ОСОБА_1 в касаційній скарзі просила скасувати рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 19 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частини кошторисної вартості будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, що розташовані на гаражних місцях №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 в ГК Комунальник» по АДРЕСА_1 , та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що висновок апеляційного суду про те, що кошти, отримані ОСОБА_2 від продажу будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, розташованих на гаражних місцях №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 в ГК «Комунальник», використані на потреби сім`ї, ґрунтується на припущенні та за своїм характером є взаємовиключним, оскільки судом не встановлено, яка сума коштів була використана на потреби сім`ї і питання щодо ціни продажу спірного майна судом не досліджувалося. Крім цього, відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суди належним чином не дослідили, в який спосіб та в якій формі було здійснено відчуження ОСОБА_2 спірного майна, не з`ясували наявності чи відсутності письмового договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відчуження будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, що розташовані на гаражних місцях №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 в ГК «Комунальник», не витребували зазначений договір, хоча вона на цьому наполягала в судах першої та апеляційної інстанцій. Таким чином, суди не сприяли всебічному і повному з`ясуванню всіх обставин справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частини кошторисної вартості будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, що розташовані на гаражних місцях №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 в ГК Комунальник» по АДРЕСА_1 . Оскільки неповнота з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, то рішення цих судів підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

ОСОБА_2 в касаційній скарзі просив скасувати рішення Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року та залишити в силі рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 19 липня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову та ухвалив рішення, яке відповідає встановленим обставинам справи, з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи, не дослідив у повному обсязі доказів і дійшов помилкового висновку про поділ майна у вигляді будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів, які становлять собою сукупність споруд у вигляді гаражів. Визначаючи вартість майна, яке є предметом спору, апеляційний суд взяв за основу висновок судової будівельно-технічної експертизи від 09 серпня 2017 року, складений судовим експертом Оніщенко Н. С., яким встановлено вартість будівельних матеріалів, виробів, які були використані у процесі будівництва гаражів, однак не встановив, ким саме споруджено ці гаражі, чи використані на їх побудову спільні кошти подружжя. Крім цього, апеляційний суд не звернув уваги на те, що гараж № НОМЕР_7 в ГК Комунальник» було передано йому безоплатно, тобто подаровано, і це майно не є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки він не набув права власності на спірне майно, а був лише членом ГК «Комунальник», користувачем гаражних місць №№ НОМЕР_6, НОМЕР_1, НОМЕР_7 та мав право здійснювати будівництво гаражних боксів, однак не будував їх, то підстави набуття права власності на будівельні матеріали також відсутні.

У січні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, в якому просила касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість в цій частині та безпідставність доводів скарги ОСОБА_2 . За змістом касаційної скарги ОСОБА_2 просить скасувати рішення Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року повністю, зокрема й у частині відмови в задоволенні її позовних вимог про стягнення грошової компенсації за продані гаражі №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, що свідчить про визнання ним цих позовних вимог. Доводи ОСОБА_2 про те, що він не є власником спірного майна - будівельних матеріалів, конструктивних елементів та обладнання, не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються листом ГК Комунальник» від 24 червня 2016 року, за змістом якого кооператив також не є власником майна, розташованого на відповідних гаражних місцях. Крім цього, за організаційно-правовою формою ГК Комунальник» є обслуговуючим, а не будівельним, тому цей кооператив не споруджував гаражі. ОСОБА_2 не спростував презумпції набуття права спільної сумісної власності подружжя, тому його посилання на те, що набуте в період шлюбу спірне майно у вигляді будівельних матеріалів, конструктивних елементів та обладнання, не є об`єктом права спільної сумісної власності, безпідставні.

У січні 2018 року ОСОБА_2 також подав до Верховного Суду відзив, в якому просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 1/2 частини кошторисної вартості будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, що розташовані на гаражних місцях №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 в ГК Комунальник», - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість в цій частині та безпідставність доводів скарги ОСОБА_1 . Позивач не надала доказів того, які саме будівельні матеріали були спільною сумісною власністю подружжя. Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтовані і безпідставні, оскільки він отримав вищевказані гаражні місця вільними від забудови і жодного будівництва не здійснював. Право власності на зазначені гаражні місця він не набув, тому не міг укладати і не укладав будь-яких договорів щодо їх відчуження. Він ніколи не був власником гаражів, гаражних боксів чи іншого майна на території ГК Комунальник», тому підстави визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя відсутні.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в цій справі, витребувано матеріали справи з Придніпровського районного суду міста Черкаси.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 травня 2018 року справу № 711/1562/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 липня 2018 року клопотання ОСОБА_2 задоволено, зупинено виконання рішення Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 22 листопада 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 17 березня 2015 року.

Під час шлюбу з ОСОБА_1 у 2002 році ОСОБА_2 був прийнятий в члени ГК «Комунальник», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з листом голови ГК «Комунальник» від 24 червня 2016 року ОСОБА_2 з 2002 року користувався гаражними місцями №№ НОМЕР_6, НОМЕР_8, з 2005 року - № НОМЕР_9, з 2008 року - № НОМЕР_7, з 2005 року по 17 червня 2011 року - №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5. ГК «Комунальник» не є власником будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів, які використані у процесі будівництва гаражних боксів, розташованих на зазначених гаражних місцях. Відомості про те, хто здійснював будівництво вказаних гаражів та за чий рахунок, в кооперативі відсутні.

За клопотанням ОСОБА_1 апеляційним судом було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експерту Оніщенко Н. С.

Висновком експерта від 09 серпня 2017 року № 12/17БТ, який проводив судову будівельно-технічну експертизу, визначено перелік будівельних матеріалів, обладнання, конструкції, споруди, інше майно та їх кількість, що були використані у процесі спорудження незавершених будівництвом гаражів, розташованих в ГК «Комунальник» на гаражних місцях №№ НОМЕР_6, НОМЕР_1, НОМЕР_7, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 НОМЕР_5, а також встановлено їх загальну вартість, а саме: гаража № НОМЕР_7 - 64 553 грн, гаражів № НОМЕР_1 - 148 113 грн, гаража № НОМЕР_6 - 58 104 грн, гаражів № НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 -НОМЕР_8 542 грн, прибудови до гаражів №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 - 48 132 грн.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває такого юридичного статусу після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи нерухомим майном з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували нерухоме майно, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи майна або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15.

За положеннями частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Як роз`яснено у пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним із них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг.

Встановивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з22 листопада 2001 року по 17 березня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого на гаражних місцях №№ НОМЕР_6, НОМЕР_1, НОМЕР_7 в ГК «Комунальник» ними побудовано споруди, які в установленому порядку не прийняті в експлуатацію і право власності на них не зареєстровано, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, зазначене майно як сукупність будівельних матеріалів, обладнання та конструкцій є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а тому воно підлягає поділу.

При цьому,відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини вартості будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, що розташовані на гаражних місцях №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що зазначене майно вибуло з користування ОСОБА_2 задовго до розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , а саме 17 червня 2011 року, і підстави для висновку про використання відповідачем коштів, отриманих у зв`язку з відчуженням вказаних гаражів, не в інтересах сім`ї відсутні.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суди належним чином не дослідили, в який спосіб в якій формі було здійснено відчуження ОСОБА_2 гаражних місць №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 в ГК «Комунальник», не з`ясували наявності чи відсутності письмового договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відчуження будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, не витребували зазначений договір, є необґрунтованими, оскільки апеляційним судом було встановлено, що гаражні місця №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 вибули з користування ОСОБА_2 на підставі його як члена кооперативу заяви до ГК «Комунальник» від 17 червня 2011 року.

Враховуючи зазначені обставини, посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 відчужив гаражні місця №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 за оплатним правочином, є неспроможними і не спростовують висновків апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину кошторисної вартості будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, що розташовані на гаражних місцях №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що гараж № НОМЕР_7 в ГК Комунальник» було передано йому безоплатно, тобто подаровано, і це майно не є спільною сумісною власністю подружжя, не заслуговують на увагу, оскільки зазначений гараж не було введено в експлуатацію і право власності на нього не було зареєстровано, що виключає можливість його відчуження як об`єкта нерухомого майна. Крім цього, позивач не заявляла вимог про поділ нерухомого майна, а просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності будівельні матеріали, конструктивні елементи та обладнання, що придбані та використані подружжям під час будівництва незданих в експлуатацію гаражів. Доказів того, що ОСОБА_2 були подаровані будівельні матеріали, обладнання та конструктивні елементи, які становлять собою сукупність споруди у вигляді гаража № НОМЕР_7 , матеріали справи не містять.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що він був лише членом ГК «Комунальник» і будівництво гаражних боксів №№ НОМЕР_6, НОМЕР_1, НОМЕР_7 не здійснювалося, є неспроможними і спростовуються висновком судової будівельно-технічної експертизи від 09 серпня 2017 року № 12/17БТ, складеним експертом Оніщенко Н. С., яким встановлено перелік будівельних матеріалів, обладнання, конструкції, споруди та інше майно та їх кількість, які були використані в процесі спорудження незавершених будівництвом гаражів, що розташовані в ГК «Комунальник». Крім цього, листом голови ГК «Комунальник» від 24 червня 2016 року підтверджено, що ГК «Комунальник» не є власником будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів, які використані у процесі будівництва гаражних боксів, розташованих на вищевказаних гаражних місцях №№ НОМЕР_6, НОМЕР_1, НОМЕР_7.

Інші наведені у касаційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає принципу верховенства права, вимогам закону, засадам справедливості, добросовісності та розумності й підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції скасоване у повному обсязі, то вимоги касаційної скарги ОСОБА_1 про скасування рішення місцевого суду не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 липня 2018 року, то у зв`язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов