Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 757/7180/15-ц

провадження № 61-24320св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа - Печерська районна у м. Києві державна адміністрація,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_9, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2016 року у складі судді Цокол Л. І. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2015 року ОСОБА_4, діючи в інтересах малолітньої ОСОБА_5, звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 про визнання відповідача разом із її неповнолітніми дітьми такими, що втратили право користування жилим приміщення квартирою АДРЕСА_1, відповідно до положень статті 391 ЦК України та просила зняти їх з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що ОСОБА_6 втратила право власності на зазначену квартиру, оскільки 24 грудня 2004 року подарувала її ОСОБА_10, залишившись при цьому зареєстрованою у квартирі та у 2009 році зареєструвала у квартирі також двох неповнолітніх дітей, які у зазначеній квартирі взагалі не проживали.

У травні 2015 року позивач змінила предмет позову та в якості відповідачів зазначила також ОСОБА_7 та ОСОБА_8, в інтересах яких діє ОСОБА_6, та просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, не посилаючись при цьому на жодну із правових норм.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, ОСОБА_4 зазначила, що ОСОБА_5 набула право власності на вказане нерухоме майно з 29 серпня 2008 року. До цього часу за вказаною адресою була зареєстрована попередній власник - ОСОБА_6, яка без згоди нового власника ОСОБА_5, 26 березня 2009 року зареєструвала за вказаною адресою своїх дітей - ОСОБА_8 та ОСОБА_7. Реєстрація вказаних осіб за адресою є формальною, оскільки вказані особи не проживають у вказаному житловому приміщенні, не є родичами між собою, при цьому їхня реєстрація створює перешкоди власнику у користуванні нерухомістю та завдає збитки у вигляді необхідності сплачувати платежі за комунальні послуги на непроживаючих осіб.

Враховуючи наведене, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, позивач просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщення квартирою АДРЕСА_1.

РішеннямПечерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що зареєстровані у квартирі особи перебувають у родинних відносинах, реєстрація місця проживання малолітніх дітей проведена згідно із вимогами чинного законодавства, а доказів на підтвердження наявності у відповідачів іншого постійного місця проживання немає.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_6 після дарування квартири своїй бабусі ОСОБА_10 залишилася проживати у квартирі та перебувати на реєстраційному обліку, що не заперечувала ОСОБА_4, діючи в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_5 при укладенні на користь останньої 29 серпня 2008 року договору дарування.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У квітні 2017 року ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_9 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що при ухваленні оскаржуваних рішень судами помилково застосовано положення статті 156 ЖК УРСР, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є двоюрідними сестрами, тобто в розумінні статті 64 ЖК УРСР відповідачі не є членами сім'ї позивача. Апеляційним судом не взято до уваги, що відповідач ОСОБА_6 не проживає у АДРЕСА_1 починаючи з 29 серпня 2008 року, а інші відповідачі ніколи не проживали у квартирі, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, яким суди не надали належної оцінки. Крім того, апеляційним судом не було застосовано статтю 391 ЦК України, яка передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У червні 2017 року ОСОБА_6, в інтересах якої діє адвокат Деркач В. В., подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу в яких просила касаційну скаргу відхилити та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій.

У червні 2017 року Печерська районна у м. Києві державна адміністрація подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу в яких просила відмови у задоволенні касаційної скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

У червні 2017 року від ОСОБА_6, в інтересах якої діє адвокат Деркач В. В. та від Печерської районної у м. Києві державної адміністрації на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_2, є донькою ОСОБА_4

ОСОБА_4 та ОСОБА_12 є рідними сестрами. ОСОБА_6 є донькою ОСОБА_12

24 грудня 2004 року ОСОБА_6 подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_1 своїй бабусі ОСОБА_10, яка у свою чергу, 29 серпня 2008 року подарувала зазначену квартиру своїй онучці ОСОБА_5

ОСОБА_4 зареєстрована за вказаною адресою з 16 лютого 2006 року.

З 24 січня 2002 року ОСОБА_6, будучи з січня 2002 року по грудень 2004 року, власником квартири АДРЕСА_1, зареєстрована та проживала в ній. 26 березня 2009 року за зазначеною адресою зареєстровано місце проживання двох її малолітніх дітей - ОСОБА_8 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

ОСОБА_8 є інвалідом дитинства (ДЦП), потребує постійної сторонньої допомоги.

Як зазначила ОСОБА_6, на даний час вона з дітьми проживають у АДРЕСА_2. Вказане місце проживання є тимчасовим без відповідної реєстрації.

Як пояснила під час судового розгляду сама ОСОБА_4, ОСОБА_6 разом із своїм чоловіком та братом із січня 2002 року до вересня 2007 року проживали у спірній квартирі, після чого сім'я ОСОБА_6 переїхала на інше місце проживання, а брат ОСОБА_13 залишився проживати ще не на довгий час. У травні 2008 року, за місяць до народження ОСОБА_5, позивачем змінено замки на вхідних дверях спірної квартири, при цьому в 2009 році ОСОБА_6 здійснено оплату встановлення лічильників гарячого та холодного водопостачання, та деякий час здійснювалась оплата цих житлово-комунальних послуг.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що її донька ОСОБА_6 разом із двома малолітніми дітьми тимчасово проживає в АДРЕСА_2. При цьому не мають можливості проживати за місцем своєї реєстрації, оскільки після переходу права власності від ОСОБА_10 до ОСОБА_5, між сторонами погіршились відносини. Проживати за її, ОСОБА_12, місцем проживання, ОСОБА_6 та її діти не мають можливості, внаслідок того, що з нею проживає її чоловік та син з родиною .

Чоловік ОСОБА_6 - ОСОБА_14 зареєстрований у м. Луганськ. Іншого житла родина не має. Проживати у м. Луганську, яка є непідконтрольною територією, за місцем реєстрації батька, діти не мають можливості.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50).

Згідно із Конвенцією про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Суди встановили, що реєстрація місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 в березні 2009 року проведена згідно з вимогами чинного законодавства. До цього часу усі зареєстровані за вказаною адресою особи мають родинні стосунки між собою. На час переходу права власності від ОСОБА_6 до ОСОБА_10, відповідач користувалась вказаним жилим приміщенням, а також деякий час користувалась та залишалась зареєстрованою у житловому приміщенні після переходу права власності від ОСОБА_10 до ОСОБА_5, тобто її право на користування спірним майном не оспорювалось. Через деякий час проживання у спірній квартирі з огляду на відсутність взаєморозуміння, виявилось неможливим. Відповідач оплачує свою частину комунальних послуг та іншого постійного житла для себе та своїх малолітніх дітей, один з яких є інвалідом дитинства, крім тимчасового найму, не має.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, суди належним чином, встановивши дійсні обставини справи, дійшли обґрунтованого справедливого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з урахуванням того, що місце реєстрації відповідачів проведено згідно із вимогами чинного законодавства, останні не проживають у квартирі через відсутність взаєморозуміння із позивачем, відповідач оплачує свою частину комунальних послуг та іншого постійного житла для себе та своїх малолітніх дітей не має, а тому відсутні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, при цьому задоволення вимог позивача призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та порушення прав малолітніх дітей відповідача.

Доводи касаційної скарги про те, що при ухваленні оскаржуваних рішень судами помилково застосовано положення статті 156 ЖК УРСР, а апеляційним судом не застосовано статтю 391 ЦК України, яка передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, не заслуговують на увагу, оскільки на час набуття малолітньою ОСОБА_5, 2008 року народження, у власність спірної квартири у ній була зареєстрована її двоюрідна сестра ОСОБА_6, яка в свою чергу є колишнім власником цієї квартири, а тому приймаю у дар квартиру, законний представник ОСОБА_5 - ОСОБА_4 погодилася на це і не вважала це порушенням законних прав нового власника.

Отже у справі не доведено чим порушено право саме малолітньої власниці квартири ОСОБА_5, в інтересах якої подано позов, наявністю реєстрації у квартирі її двоюрідної сестри ОСОБА_6 та двох її малолітніх племінників ОСОБА_8 та ОСОБА_7, 2009 року народження.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, у зв'язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_9, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний