ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/10/19 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Романюк Х.Ю.

з участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4, представника ТОВ «Дорога родина» Калитчука О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/15555/17 за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Дорога родина», ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2018 року, постановленого суддею Вийванко В.М., повний текст рішення складено 21 вересня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Мастенко Наталія Павлівна, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Ломакіна Лілія Володимирівна, приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Кравець Тетяна Володимирівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дорога родина», про визнання недійсними договорів дарування та державної реєстрації вказаних договорів, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 пред'явила позов до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування та державної реєстрації договорів.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належало майно: житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельна ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, а також приміщення магазину та три земельні ділянки площею 0,0317 га, 0,0300 га, 0,0318 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

29 березня 2017 року вона та її дочка ОСОБА_3 уклали договори дарування, за якими житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2, подарувала ОСОБА_3

31 травня 2017 року вона та ОСОБА_3 уклали договори дарування, за якими вона подарувала ОСОБА_3 приміщення магазину та три земельні ділянки площею 0,0317 га, 0,0300 га., 0,0318 га., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Просила визнати недійсними вказані договори дарування з тих підстав, що вони були укладені без наміру створення правових наслідків.

На підтвердження цих вимог посилалась на те, що договори дарування на дочку ОСОБА_3 уклала внаслідок психологічного впливу дочки та ОСОБА_5, які під психологічним тиском переконали її у недобросовісності намірів її сина - ОСОБА_10 Зокрема у тому, що син буде спонукати різними способами її до передачі майна йому, а згодом забере майно та виселить її з домоволодіння у АДРЕСА_2. Вони часто повторювали та стверджували, що у ОСОБА_10 проблеми зі здоров'ям, що він помре через цукровий діабет та унаслідок цього згадуване майно вибуде з власності сім'ї і також зазначали, що вона також вже особа похилого віку і майно слід переписати на дочку ОСОБА_3, яка мала б, зі слів позивача, її в подальшому утримувати. Результатом таких їх дій з метою «так-званого убезпечення майна сім'ї» стало укладення між нею та ОСОБА_3 ряду фіктивних договорів дарування майна за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки за вищевказаною адресою, а також земельних ділянок і нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_3

Крім того, 13 вересня 2017 року ОСОБА_3 незаконно подарувала ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянки за адресою: АДРЕСА_2.

У зв'язку з цим просила визнати договори дарування фіктивними та недійсними , а також визнати незаконною державну реєстрацію цих договорів.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2018 року вирішено: «Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Мастенко Наталія Павлівна, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Ломакіна Лілія Володимирівна, приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Кравець Тетяна Володимирівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дорога родина», про визнання недійсними договорів дарування та державної реєстрації вказаних договорів.

Визнати недійсним договір дарування магазину, укладений 31 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, за яким ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 належний їй на праві власності магазин, загальною площею 1515,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який 31 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л. В., та зареєстровано в реєстрі за №482.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 31 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, за яким ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,0317 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для іншої комерційної діяльності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який 31 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л. В., та зареєстровано в реєстрі за №485.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 31 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, за яким ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,0318 га, кадастровий номер НОМЕР_2, для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який 31 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л. В., та зареєстровано в реєстрі за №488.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 31 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, за яким ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,0300 га, кадастровий номер НОМЕР_3, для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який 31 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л. В., та зареєстровано в реєстрі за №491.

Відмовити у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2560,00 грн. (дві тисячі п'ятсот шістдесят гривень 00 копійок).

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування та державної реєстрації вказаних договорів.»

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2, укладених 29 березня 2017 року, посилаючись на те, що суд не дав належної оцінки спірним правовідносинам і прийшов до помилково висновку про те, що нею невірно обрано спосіб захисту порушених прав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування магазину та трьох земельних ділянок під ним, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні даних позовних вимог.

Посилалась на те, що в порушення норм матеріального та процесуального права, суд не врахував правові висновки щодо застосування статті 234 ЦК України, викладені у постановах Верховного Суду України та Верховного Суду, не дав належної оцінки доказам, які підтверджують виконання договорів дарування, не встановив її умислу на вчинення фіктивних угод, в основу висновку про фіктивність договорів взяв до уваги неналежні докази, зокрема договір оренди від 12 квітня 2017 року, який є підробленим.

Також просить виключити з мотивувальної частини висновки про фіктивність договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки під ним, що розташовані АДРЕСА_3, укладених 29 березня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3, залишивши резолютивну частину рішення без зміни.

Крім того, просить постановити окрему ухвалу з приводу грубого порушення норм процесуального та матеріального права зі сторони судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Вийванко О.М., які мали місце при ухваленні ним рішення від 14 вересня 2018 року в цивільній справі №607/15555/17, та скерувати таку до Вищої ради правосуддя для вирішення питання про притягнення судді Вийванка О.М. до дисциплінарної відповідальності.

Постановити окрему ухвалу з приводу надання суду завідома неправдивих показань зі сторони ОСОБА_1, допитаної за її згодою в статусі свідка, направивши її до Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області для долучення до матеріалів кримінального провадження №0002910 від 02 жовтня 2018 року.

Постановити окрему ухвалу з приводу подання суду підроблених доказів (договору оренди магазину по АДРЕСА_1 та розписок від 01 травня по 01 вересня 2017 року про ніби то отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_10 орендних коштів в розмірі 7000 гри. щомісячно зі сторони представника ОСОБА_1 ОСОБА_2, направити її до Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області для долучення до матеріалів кримінального провадження №0002910 від 02 жовтня 2018 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення та суду переглянути справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку №10 по АДРЕСА_3 та земельної ділянки під ними від 29 березня 2017 року, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, мотивуючи тим, що в суді першої інстанції справа розглянута неповноважним складом суду.

Крім того вказала, що позивачкою не доведено фіктивність даних договорів дарування та не доведено факту вчинення даних правочинів під впливом обману.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Дорога родина» просив скасувати рішення суду від 14 вересня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки укладних 29 березня 2017 року з посиланням на доводи, які в загальному є аналогічними доводам, викладених в апеляційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_5

ОСОБА_1 у відзивах на апеляційні скарги ТОВ «Дорога родина», ОСОБА_3, ОСОБА_5 просила відмовити у задоволені даних апеляційних скарг. Вказала, що згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 грудня 2017 року дана цивільна справи була розподілена головуючому судді Вийванко О.М., чим спростовано безпідставні доводи відповідачів про порушення порядку автоматизованого розподілу судових справ між суддями. На момент укладення правочинів дві сторони погодились щодо необхідності таких дій з метою унеможливлення впливу ОСОБА_10 на них. Факт реєстрації майна за ОСОБА_3, а в подальшому за ОСОБА_5, не може свідчити про фактичний перехід у розпорядження користування та володіння таким майном. Упродовж з травня 2017 року по вересень 2017 року жодних дій ОСОБА_3 не вчиняла з приводу виконання договорів дарування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник ТОВ «Дорога родина» просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_3 задовольнити. Вказав, що у відповідності до норм ЦК України, відбулось реальне настання правових наслідків, передбачених договорами дарування від 29 березня 2017 року до ОСОБА_3, в наслідок чого остання могла подарувати майно ОСОБА_5 Окрім того, оскільки право власності на житловий будинок в смт. В. Березовиця, та земельна ділянка під ним, переходили від однієї особи до іншої двічі, то ОСОБА_1 мала б право подати віндикаційний позов про витребування свого майна з чужого незаконного володіння, а не оскаржувати всі правочини щодо переходу права власності на таке нерухоме майно.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_3 просила залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 та задовольнити її і ОСОБА_5 апеляційні скарги.

Зазначила, що ОСОБА_1 не надала жодних доказів фіктивності оспорюваних правочинів. Представником позивачки було надано як письмовий доказ «Науково-правову експертизу щодо правової позиції про визнання недійсним з підстав фіктивності договору дарування нерухомого майна» від 22.05.2018р. №01-9/1-100, проведену Науково-дослідним інститутом приватного права і підприємництва імені Ф.Г. Бурчака з грубим порушенням норм цивільно процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_5 просила залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 та задовольнити її та ОСОБА_3 апеляційні скарги. Зазначила, що висновки про фіктивність договорів дарування, в тому числі і договорів дарування житлового будинку та присадибної земельної ділянки, судом зроблено всупереч встановленим обставинам та виниклим між сторонами справи правовідносинам, при невірному застосуванні норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а в задоволенні апеляційних скарг ТОВ «Дорога родина», ОСОБА_3, ОСОБА_5 слід відмовити з наступних підстав.

Встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві власності належало майно: житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0,1120 га, кадастровий номер НОМЕР_4, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, а також магазин, загальною площею 1515,8 кв.м., та три земельні ділянки: площею 0,0317 га, кадастровий номер НОМЕР_1; площею 0,0318 га, кадастровий номер НОМЕР_2; площею 0,0300 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

29 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчені договори дарування, за якими ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2.

31 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчені договори дарування, за якими вона подарувала ОСОБА_3 приміщення магазину та три земельні ділянки, площами 0,0317 га, 0,0300 га, 0,0318 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

Крім того, 13 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договори дарування, відповідно до яких ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянки за адресою: АДРЕСА_2.

Позов ОСОБА_1 пред'явила з підстав передбачених статтею 130 ЦК України, яка визначає правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, та статтею 134 ЦК України, яка визначає правові наслідки фіктивного правочину.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що в момент укладення договорів дарування від 29 березня 2017 року та 31 травня 2017 року наміри ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків і вчинені правочини є фіктивними.

У той же час суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав передбачених ст. 230 ЦК України.

З цими висновками погоджується апеляційний суд.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно частин 3, 5 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції належно проаналізував обставини справи, правомірно взяв до уваги відносини, що склались між сторонами, які є близькими родичами, до і після укладення спірних договорів, і прийшов до обґрунтованого висновку про наявність умислу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на укладення договорів дарування всього нерухомого майна, що належало позивачці, без наміру їх виконувати.

Метою укладення договорів дарування зі сторони позивачки ОСОБА_1 було як вона зазначала, "убезпечення майна" і небажання передати майно сину ОСОБА_10

Як пояснила позивачка "убезпечення майна" означало для неї збереження за собою права власності на це майно та намір захистити себе від потенційної небезпеки втратити це майно.

У той же час відповідачка ОСОБА_3 в своїх поясненнях заявлених в судовому засіданні та викладених в апеляційній скарзі визнала, що пропозиція укласти договори дарування походила від матері.

Причиною для збереження майна та вчинення спірних правочинів зі сторони позивачки ОСОБА_1 було те, що вона бажала уникнути впливу та тиску від сина ОСОБА_10 щодо передачі йому майна та подальшого його відчуження іншим особам.

Про перебування позивачки ОСОБА_1 під тиском сина ОСОБА_10, який мав намір заволодіти всім сімейним майном, в суді першої інстанції та в апеляційному суді пояснила відповідачка ОСОБА_3

Таким чином, враховуючи ці обставини, можна дійти обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1, підписуючи оспорювані правочини 29 березня 2017 року, не мала наміру позбавити себе права власності на житловий будинок, в якому проживала, і який є єдиним місцем проживання.

В наступному, 31 травня 2017 року, з цих же мотивів були укладені договори дарування магазину та земельних ділянок, що знаходяться на АДРЕСА_1

Доводи відповідачки ОСОБА_3 про те, що ці обставини не доводять укладення фіктивних договорів, оскільки не виключають умислу сторін на вчинення реальних правочинів з метою "убезпечення майна", колегія суддів відхиляє, оскільки не встановлено інших реальних мотивів, які б спонукали позивачку позбутися права власності на житловий будинок, а в наступному і від усього іншого нерухомого майна, та що саме про такі наміри була повідомлена відповідачка ОСОБА_3 при укладенні договорів дарування.

Доводи відповідачки ОСОБА_3, висловлені в суді апеляційної інстанції, про те, що при укладенні договорів дарування позивачка ОСОБА_1 мала намір провести поділ майна між нею та ОСОБА_10 позивачкою заперечуються, а іншими доказами не підтверджуються.

Крім того, для встановлення справжнього наміру сторін при укладенні договорів дарування суд вірно взяв до уваги оплатний договір оренди нерухомого майна №12/04/17 - приміщення магазину по АДРЕСА_1, укладений 12 квітня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_10, акт приймання - передачі від 12 квітня 2017 року, за який позивачка отримувала кошти. ( т.2 а.с. 119-125)

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 зі своєї сторони у письмовій вимозі від 5 вересня 2017 року також пропонувала ОСОБА_10 передати приміщення магазину на умовах оренди з метою отримання прибутку. (т.1 а.с. 40)

Укладення договору оренди №12/04/17, підтверджує доводи позивачки про те, що після укладення договорів дарування від 29 березня 2017 року вона не мала наміру дарувати майно, натомість бажала розпоряджатись нерухомим майном без його відчуження.

Судом на підставі пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_10 встановлено, що після укладення договорів дарування від 31 травня 2017 року позивачка отримувала від нього грошові кошти.

Доказів на підтвердження того, що вказаний договір було складено після виникнення спору у вересні 2017 року, на що вказували відповідачка ОСОБА_3 та представник ТОВ «Дорога родина», судом не здобуто.

Таким чином, належних доказів, які б підтверджували реальний намір та вільне волевиявлення позивачки позбутися права власності на все своє нерухоме майно, у тому числі житловий будинок, який є єдиним місцем проживання, не встановлено.

При цьому суд зробив вірний висновок про те, що наступні наміри та дії відповідачки ОСОБА_3 реально заволодіти майном та розпоряджатись ним, до уваги не беруться, оскільки для кваліфікації спірних правовідносин береться умисел сторін на момент вчинення спірної угоди.

Доводи відповідачки про те, що умисел сторін на укладення договору дарування з наміром створити правові наслідки, які ними обумовлювалися, доводиться реєстрацією права власності на спірні будівлі та земельні ділянки за ОСОБА_3 та отримання нею після нотаріального посвідчення примірників кожного із договорів дарування, Декларації про готовність об'єкта - апеляційний суд відхиляє виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Разом з тим, апеляційний суд бере до уваги те, що сторони, укладаючи фіктивну угоду, яка вчиняється про людське око, правильно оформляють всі документи для вигляду, а також для приховання її фіктивності можуть вдатися і до видимості його виконання.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_1 мета укладення угоди було переконати ОСОБА_10 та нотаріусів, які посвідчували договори, в реальності відчуження нерухомого майна ОСОБА_3

Таким чином, здійснення сторонами фіктивної угоди і для вигляду державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно та наявності інших ознак виконання не перешкоджає кваліфікувати таку угоду як недійсну на підставі ст. 234 ЦК України.

Отже, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачкою доведено, що оспорювані договори є фіктивними правочинами.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується висновками суду на підставі яких відмовив у задоволенні позову про визнання недійсними договорів дарування укладених 29 березня 2017 року.

Відмовляються від цій частині позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою невірно обрано спосіб захисту порушених прав.

Цей висновок суд, з посиланням на статті 215, 216 ЦК України та роз'яснення даних в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", мотивував тим, що положення частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Проте, суд не врахував, що підставою позову була вимога не про повернення майна переданого на виконання недійсного правочину, а про визнання недійсним договору дарування за ознаками його фіктивності.

Оскільки фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, належним способом захисту позивача є визнання такого договору недійсним.

Таким чином, в цій частині рішення суду слід скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_12 про визнання недійсними договори дарування, укладених 29 березня 2017 року.

У той же час з вищенаведених підстав суд правомірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування укладених 13 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що справа в суді першої інстанції була вирішена неналежним судом.

Ці доводи відповідач ОСОБА_3 та представник ТОВ «Дорога родина» обґрунтовували тим, що розподіл судової справи відбувся з порушенням порядку передбаченого Положенням про автоматизовану систему документообігу суду, а саме було допущено порушення хронологічного порядку розподілу справи та розподіл проведено після закінчення робочого часу встановленого в Тернопільському міськрайонному суді. В силу цих обставин вважали, що незаконно було визначено суддю Вийванко О.

Ці обставини викликали сумніви в його неупередженості та об'єктивності.

Проте, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 28 грудня 2017 року в заявленому з вищенаведених підстав відводі судді Вийванко О.М. відмовлено.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду.

Частиною 3 ст. 14 ЦПК України та Положення про автоматизовану систему документообігу суду затверджену рішенням Ради суддів України 26 листопада 2010 року №30 (у редакції рішення Ради суддів України від 02 березня 2018 року №17), встановлений порядок функціонування автоматизованої системи документообігу суду, що забезпечує, зокрема, об'єктивний та неупереджений розподіл справ між суддями.

Пунктом 6 розділу VІІІ. Автоматизований розподіл судових справ між суддями, Положення, первісний розподіл судових справ здійснюється модулем автоматизованого розподілу в хронологічному порядку їх надходження до суду (реєстрації) в наступній послідовності:

1) формується список компетентних суддів для розгляду конкретної справи;

2) для компетентних суддів розраховуються коефіцієнти навантаження;

3) із числа компетентних суддів з урахуванням встановлених коефіцієнтів навантаження здійснюється випадковий вибір судді (судді-доповідача);

4) на підставі результатів проведеного автоматизованого розподілу проводиться коригування коефіцієнтів фактичного та середньозваженого навантаження суддів;

5) у разі визначення судді-доповідача проводиться визначення суддів, що входять до складу постійної колегії.

На підставі матеріалів поданих ОСОБА_3 та її представником ОСОБА_4 встановлено, що розподіл відбувся поза робочим часом та з порушенням хронологічного порядку надходження до суду цивільних справ.

Разом з тим, з наданих матеріалів вбачається, що безпосередній розподіл судової справи відбувся з дотриманням послідовності встановленої пунктом 6 Положення, в наслідок чого було забезпечено принцип випадковості між суддями.

При чому зазначені вище порушення не пов'язані з втручанням визначеного судді в процес розподілу, щоб викликало сумніви в його об'єктивності та неупередженості.

Таким чином, підстав для скасування судового рішення першої інстанції та ухвалення нового у зв'язку з розглядом справи неповноважним складом суду не встановлено.

На підставі наведеного апеляційний суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали відносно судді Вийванко О.М., який діяв як повноважний склад суду і висновки у судовому рішенні формулював на підставі обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Також апеляційний суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали з приводу надання суду завідома неправдивих показань зі сторони позивачки ОСОБА_1, допитаної за її згодою в якості свідка, з направленням її до Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області для долучення до матеріалів кримінального провадження №0002910 від 02 жовтня 2018 року, оскільки не встановлено, що позивачка свідомо вчинила неправомірні дії з метою введення суду в оману щодо фактичних обставин справи.

Інші доводи, викладені в апеляційних скаргах відповідачів та ТОВ «Дорога родина» не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо правової оцінки укладених договорів та вирішення спору по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки, укладених 29 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

В іншій частині рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування за апеляційними скаргами ТОВ «Дорога родина», ОСОБА_3, ОСОБА_5 та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про скасування договорів дарування від 13 вересня 2017 року, не має.

Відповідно частин 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачкою ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги заплачено судовий збір у розмірі 2115 грн.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, тому з ОСОБА_3 користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1057 грн 50 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дорога родина», ОСОБА_3, ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки, укладених 29 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, скасувати і поставити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 про визнання недійсними договору дарування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 та договору житлового будинку за адресою: смт. Велика Березовиця вул. Дружби бічна, будинок 10, Тернопільського району Тернопільської області, укладених 29 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку укладений 29 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, за яким ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки укладений 29 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, за яким ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 належний їй на праві власності земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1057 грн 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 23 січня 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.