Справа № 202/7949/17
Провадження № 2/202/152/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2019 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря - Кишковар Н.А.

представника позивача - ОСОБА_1

позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у грудні 2017 року звернувся до Індустріального районного суд м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Зосименко С.Г. від 07 грудня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду.

У зв`язку із тимчасовим відстороненням судді Зосименко С.Г. від здійснення правосуддя на підставі рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30 листопада 2018 року по справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 грудня 2018 року справа розподілена судді Кухтіну Г.О.

Ухвалою судді від 18 січня 2019 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

10 квітня 2019 року позивачем ОСОБА_2 було подано уточнену позовну заяву, в якій останній посилається на те, що ним внаслідок існуючої на той час довіри на ім`я відповідача ОСОБА_3 було видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Казак І.Ю., 10.11.2016 року, за реєстровим № 1162, яким уповноважено останнього укласти договір купівлі-продажу належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 . При цьому відповідачу було передано правовстановлюючий документ на квартиру - свідоцтво про право власності на житло, видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 05.06.2012 року, зареєстроване КП ДМБТІ 22.07.2012 року. Вказує, що 29 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. за реєстровим номером 4822 посвідчено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_2 , від імені якого діяв гр. ОСОБА_3 , на підставі довіреності, передав у власність ОСОБА_5 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Від продажу вказаної квартири відповідач отримав грошові кошти в розмірі 170 570 грн., які в подальшому позивачу не передав, а розпорядився ними на власний розсуд, тим самим позбавивши ОСОБА_2 , житла, яке він хотів придбати в подальшому. Зазначає, що після продажу квартири ОСОБА_3 , зник, на телефонні дзвінки не відповідає. Враховуючи викладене, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за невиконання зобов`язань по поверненню коштів за продаж його квартири АДРЕСА_1 у розмірі 170 570,00 грн., інфляційні збитки у розмірі 52 689,07 грн., та три проценти річних у розмірі 12 097,52 грн., а всього 235 356,59 грн.

Ухвалою суду від 27 вересня 2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні та позивач заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в уточненій позовній заяві, просили задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання з`явився, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 передав позивачу ОСОБА_2 всі грошові кошти, які він отримав від продажу належної на праві власності ОСОБА_2 квартири.

Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що 10 листопада 2016 року позивачем ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на ім`я відповідача ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , було видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Казак І.Ю., реєстровий № 1162, якою уповноважено останнього бути представником ОСОБА_2 з усіма необхідними повноваженнями з питань продажу за ціну та на умовах, які вони попередньо обговорили, належної позивачу квартири АДРЕСА_1 /а.с.55/.

29 листопада 2016 року між ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на підставі довіреності від 10.11.2016 року, реєстровий № 1162, з однієї сторони, та ОСОБА_5 , з іншої, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстровим № 4822 /а.с. 53/.

Відповідно до п. 2.1 Договору купівлю-продаж здійснено за 170 570,00 грн., та вказано, що зазначену суму ОСОБА_3 , що діє від імені ОСОБА_2 , на підставі довіреності, одержав від покупця повністю до підписання цього договору.

Як посилається позивач у позові та у судовому засіданні, грошові кошти у розмірі 170 570,00 грн., від продажу квартири йому відповідачем так і не було передано, що підтверджується відсутністю відповідних розписок, платіжних доручень тощо. Після продажу квартири ОСОБА_3 зник, на телефонні дзвінки не відповідає. Спроби позивача в досудовому порядку врегулювати спір виявилися марними та безнадійними.

В судовому засіданні встановлено, що 02 липня 2017 року ОСОБА_2 на ім`я начальника Індустріального ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області подано заяву про порушення кримінального провадження /а.с. 45/.

Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження 0001245 на підставі заяви позивача 23.06.2017 року до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення з правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 190 КК України, досудове розслідування якого здійснюється Індустріальним ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області /а.с. 63/.

Частиною першою статті 237 Цивільного кодексу України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (частина перша статті 244 Цивільного кодексу України ).

Частиною першою статті 1000 Цивільного кодексу України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (Цивільного кодексу України).

Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що договір доручення, може посвідчуватись довіреністю, та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору. (Постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року по Справі № №712/12338/15-ц).

Згідно ч. 1 ст. 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

Пунктом 2,3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України передбачено, що повірений зобов`язаний після виконання доручення повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення, а також негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Згідно з нормою ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Правовими наслідками порушення зобов`язання за положенням статті 611 Цивільного кодексу України є серед іншого відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, в силу вимог ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні - гривні.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд не може ухвалювати рішення виходячи з припущення.

Згідно ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом.

У разі їх неподання суд вирішує справу за наявними в них матеріалами та доказами.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторін, керуючись положеннями цивільного законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 170 570,00 грн., що є сумою, отриманою відповідачем як повіреним за наслідками виконання доручення від 10.11.2016 року, наданого позивачем, щодо передачі позивачу як довірителю грошових коштів, отриманих внаслідок продажу належної позивачу на праві власності квартири за договором купівлі-продажу квартири від 29.11.2016 року.

При цьому суд зазначає, що відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст.ст. 76-83, 174,191 ЦПК України, та не подав суду відзив на позов, письмові заперечення щодо вимог позивача та доказів на їх спростування.

Суд підкреслює, що представником відповідача не надана розписка про отримання ОСОБА_2 грошових коштів.

При цьому суд звертає увагу на те, що розписка є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми. Такий висновок зробив ВСУ в постанові №309/3458/14-ц.

Суд також зазначає, що у судовому засіданні за клопотанням представника відповідача суд ухвалив допитати у якості свідків двох осіб, які, на його думку, могли підтвердити факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів за продаж належної ОСОБА_2 на праві власності квартири, втім протягом багатьох судових засідань ні відповідач, ні його представник участь цих свідків у судовому засіданні не забезпечили.

Разом з цим суд констатує, що за змістом п.12 постанови Пленуму ВС від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показанням свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК, зокрема у ч.2 ст.937 ЦК, ч.3 ст.949 ЦК, які до спірних правовідносин не відносяться.

Суд також виходить із вимог пункту 1 Постанови НБУ № 210 від 06.06.2013 року «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» (в редакції на час вчинення договору купівлі-продажу), якою встановлено граничну суму розрахунків готівкою: фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150 000 (ста

п`ятдесяти тисяч) гривень. Відповідно до п. 2 вказаної Постанови, фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 150 000 гривень, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті).

Суд наголошує, що відповідач ОСОБА_3 як повірений не надав позивачу ОСОБА_2 звіт про виконання доручення, не відкрив на ім`я ОСОБА_2 банківський рахунок для зарахування коштів, які надійшли від продажу квартири, не передав йому грошові кошти, отримані ним від продажу квартири, яка належала ОСОБА_2 на праві власності.

Тому враховуючи, що в судовому засіданні був доведений факт продажу повіреним ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на праві власності, за 170 570,00 грн., а також те, що представником відповідача не доведений факт подальшої передачі ОСОБА_3 вищезазначеної суми коштів своєму довірителеві ОСОБА_2 , то вимога позову про стягнення цієї суми коштів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Приймаючи до уваги, що грошові зобов`язання охоплюють усі сфери суспільного життя і виникають насамперед у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин, то питання про цивільно-правову відповідальність за порушення грошових зобов`язань має вирішуватись відповідно до ст. 625 ЦК України.

Таким чином,суд встановив порушення відповідачем свого зобов`язання щодо негайної передачі довірителеві всього одержаного у зв`язку із виконанням доручення, зокрема, грошової суми, отриманої у гривні за договором купівлі-продажу квартири, а тому у суду наявні правові підстави для застосування наслідків прострочення виконання зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, отже з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення заявлені позивачем інфляційні втрати у розмірі 52 689,07 грн., три проценти річних у розмірі 12 097,52 грн., відповідно до наданого позивачем розрахунку, долученого до матеріалів справи /а.с. 148-150/.

Крім того, судом не встановлено підстав для звільнення відповідача від виконання дослідженого договірного зобов`язання, оскільки надане позивачем доручення від 10.11.2016 року не містить умов, якими б позивач як довіритель доручив відповідачу як повіреному отриману від довіреної угоди суму розпорядитися на власний розсуд або іншим чином.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Положеннями статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizToriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, серія A № 303-A, параграф 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), рішення від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, параграф 32).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, зокрема судом врахована постанова від 13.05.2019 року по справі № 638/20871/13-ц, винесена Верховним судом за результатами розгляду аналогічної справи.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, - є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 353,57 грн.

Керуючись ст.ст. 625, 1000, 1003, 1006 ЦК України, ст.ст. 12,259,263-265,268, 274- 279 ЦПК України,суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) суму заборгованості за невиконання зобов`язань по поверненню коштів за продаж його квартири АДРЕСА_1 у розмірі 170 570,00 грн., інфляційні збитки в розмірі 52 689,07 грн., три проценти річних у розмірі 12 097,52 грн., а всього 235 356,59 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) на користь держави судовий збір в розмірі 2 353,57 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 07 жовтня 2019 року.

Суддя Г.О. Кухтін