Справа № 357/3756/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Кошель Б. І. ,

при секретарі - Тодосієнко О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 м. Біла Церква за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Льодова арена ВДНГ» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, компенсації втрати частини заробітної плати, розміру індексації заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Льодова арена ВДНГ», який мотивував тим, що з 04.09.2018 року по 29.01.2019 року працював на посаді заступника директора у ТОВ «Льодова арена ВДНГ». Посилається на те, що наказом відповідача з 25.01.2019 року був звільнений з посади, однак з наказом про звільнення з роботи його не було ознайомлено, копія наказу в день звільнення йому не видавалась, розрахунок проведено не було, причини звільнення йому не відомі. Крім того, позивач зазначає, що жодного разу не отримав заробітної плати та не був ознайомлений з відомостями про заробітну плату, та на день звільнення не отримав компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. Окрім того, позивач зазнав фізичних та моральних страждань, у зв`язку з посяганням на його трудові права та інтереси. Своє звільнення ОСОБА_1 вважає незаконним та безпідставним, у зв`язку з чим, з урахуванням змінених та збільшених позовних вимог, просить суд скасувати наказ про його звільнення та поновити його на роботі на посаду заступника директора у ТОВ «Льодова арена ВДНГ», стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 15.11.2018 року по 25.01.2019 року, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за весь час затримки по день фактичного розрахунку, стягнути грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати, стягнути розмір індексації заробітної плати, відшкодувати моральну шкоду та стягнути судові витрати по справі.

Ухвалою суду від 09.04.2019 року у вказаній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 , у зв`язку з безпідставністю вимог.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Крім того, просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що наказом Директора товариства з обмеженою відповідальністю «Льодова арена ВДНГ» № 2-К від 12.11.2018 року ОСОБА_1 прийнято на основне місце роботи на посаду Заступника директора з технічних питань з 15.11.2018 року, з посадовим окладом згідно штатного розпису. Наведене підтверджується копією вказаного наказу та повідомленням про прийняття працівника на роботу від 13.11.2018 року, наданою Головним управлінням ДПС у м. Києві.

Наказом Директора товариства з обмеженою відповідальністю «Льодова арена ВДНГ» № 250120191-К від 25.01.2019 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади за угодою сторін з 25 січня 2019 року.

Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки з наказом про звільнення з роботи його не було ознайомлено, копія наказу в день звільнення йому не видавалась, розрахунок проведено не було, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом та його права підлягають захисту судовим рішенням з огляду на таке.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частини 1 та 2 статті 235 КЗпП України передбачають, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Стаття 233 Кзпп України встановлює, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України , підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 43-1 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу.

Однією з підстав припинення трудового договору, є, зокрема, угода сторін (пункт 1 статті 36 Кзпп України).

В пункті 8 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України , якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України ).

В постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі № 404/3049/15-ц суд дійшов висновку, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за угодою сторін, суди повинні з`ясувати: чи дійсно була домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за згодою сторін.

При цьому в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 р. у справі № 761/25946/15-ц суд зазначив, що наявність анулювання домовленості про припинення трудових відносин за угодою сторін ще не свідчить про відсутність у працівника згоди на звільнення. На момент подання відповідної заяви працівник бажав припинення трудових відносин, але згодом (на момент припинення трудових відносин) міг змінити свою думку. Потрібно враховувати строк, після завершення якого працівник подав заяву про відкликання заяви про звільнення. Анулювання домовленості про розірвання трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України можливо лише за взаємною угодою працівника та власника або уповноваженого ним органу. Крім того, трудові відносини урегульовано нормами КЗпП, а тому визнавати угоду між працівником і власником чи уповноваженим ним органом на підставі ст. ст. 203, 215, 233, 235 ЦК України не можна.

Аналогічну правову позицію викладено й у постанові Верховного Суду від 01.10.2018 р. у справі № 306/1425/17.

Верховний Суд у постанові від 21.12.2018 у справі № 805/5045/15-а звернув увагу, що трудовий договір може бути розірваний за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) тільки у тому випадку, коли працівник і роботодавець дійшли взаємної згоди щодо припинення трудових відносин. В даному випадку така пропозиція може надходити як від власника або уповноваженого ним органу, так і від працівника. Якщо з поданою однією зі сторін пропозицією про припинення трудового договору погоджується інша сторона, то вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору, і працівник звільняється з роботи в обумовлений сторонами строк. При відсутності згоди однієї сторони на пропозицію іншої трудовий договір не може бути припинений за пунктом 1 статті 36 КЗпП України .

Верховний Суд у постанові від 21.12.2018 у справі № 805/5045/15-а зазначив, що у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій такі в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 Кзпп і раніше домовлена дата звільнення.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

У листі від 04.04.2014 № 60/06/186-14 Мінсоцполітики зазначило: «Звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк».

Таким чином, з огляду на зміст вказаних вище норм закону, роз`яснень Пленуму Верховного Суду України та рішень Верховного Суду, для припинення трудового договору на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України сторонам необхідно досягти згоди щодо підстави та строку, з якого трудовий договір вважатиметься припиненим.

Всупереч вищезазначеному, матеріали справи не містять доказів існування заяви позивача про звільнення з займаної посади, крім того, позивач зазначив, що про його звільнення він не знав та звільнятись не мав наміру, що свідчить про те, що сторонами не було досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.

Відповідач не надав до суду належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача про недосягнення спільної згоди щодо припинення трудового договору в розумінні п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Таким чином, ОСОБА_1 необхідно поновити на посаді заступника директора у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Льодова арена ВДНГ», оскільки його було звільнено безпідставно.

Разом з тим, судом встановлено та не заперечується відповідачем, що станом на день звільнення, згідно довідки ТОВ «Льодова арена ВДНГ» за вих. №01082019/1 від 01.08.2019 року позивачу нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 9 131 грн 87 коп.

Згідност. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ч. 1ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За викладених обставин, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає до повного задоволення.

Відповідно до статті 74 Кодексу законів про працю України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до ст. 83 КЗпП України та ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

У відповідності до вимог ст. 6 Закону України «Про відпустки» - щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені, зазначеними актами, норми.

Тобто, компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині компенсації за невикористану відпустку, позивач зазначає, що за період роботи вони взагалі не перебував у відпусках, а тому відповідач був зобов`язаний при їх звільненні виплатити компенсацію за весь час роботи.

З матеріалів справи вбачається, що кількість днів невикористаної відпустки позивача становить 5 днів.

У абзаці 1 пункту 2, пункті 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року зазначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додатковоївідпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Отже, з наданого позивачем розрахунку, з яким суд погоджується, розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки позивачем становить 620,50 грн. (124,10?5)

Факт незаконного звільнення позивача в силу вимог ст. 235 КЗпП України дає підстави для нарахування позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами), середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньоденна заробітна плата позивача складає 7101,14 грн. / 37 дн. = 191,92 грн.

В період з 26.01.2019 року по 27.09.2019 року кількість робочих днів склала 164 днів.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.01.2019 року по 27.09.2019 року складає 31 474,88 грн. (164 днів х 191,92 грн. середньоденного заробітку).

У позовній заяві позивач просив стягнути на його користь компенсацію на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з положеннями частини 6 ст. 95 Кодексу законів про працю України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» заходами державного регулювання оплати праці є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків йому виплати.

Статтею 1 Закону № 2050-ІІІ передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Порядок нарахування та виплати компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати встановлено Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі Закон №2050-ІІІ).

Відповідно до вимог статті 2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться), що передбачено статтею 3 Закону № 2050-ІІІ.

Грошова компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати є гарантією прав робітника на компенсацію втрати її частини, санкцією за несвоєчасну виплату заробітної плати, обов`язок з нарахування та сплати якої, згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», покладено на підприємство, яке зобо`вязано виплатити громадянам суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону).

Згідно ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу, за відповідний місяць (після утримання податку й обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом та є загальновідомими.

Згідно роз`яснень п. 22 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно з ст. 33 Закону України «Про оплату праці» між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 103 відсотків (величину порога індексації).

За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення.

Розрахунок суми компенсації втрати частини доходів ОСОБА_1 та розмір індексації заробітної плати відповідачем не спростовано.

Суд вважає порушеними права позивача на своєчасне отримання заробітної плати та інших виплат, а тому приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої суми компенсації втрати частини доходів в розмірі 346,97 грн. та індексацію заробітної плати в розмірі 194,68 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як встановлено судом, в результаті порушення прав позивача відповідач заподіяв позивачу моральну шкоду, яка полягає в нанесенні моральних страждань, які призвели до необхідності прикладання додаткових зусиль для організації життя. Позивач у березні 2019 року перебував на лікуванні з діагнозом інсульт, що підтверджується протоколом магнітно-резонангсної томографії та протоколом обстеження №689 від 08.05.2019 року.

При цьому, виходячи з обставин справи, суд вважає, що розмір моральної шкоди вказаний позивачем в сумі 20 000 грн. значно завищений, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в сумі 10 000 грн. за порушення трудових прав, поновлених судом в узагальненому вигляді моральних страждань.

При таких обставинах позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі та стягнення середньої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

На виконання вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України представник позивача подала заяву про відшкодування витрат.

Згідно матеріалів справи на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу представником позивача надано договір про надання правничої допомоги № 11 від 13.08.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Павлецькою Мариною Анатоліївною; розрахунок суми гонорару за надання правової допомоги від 05.12.2019 року згідно договору про надання правової допомоги №11 від 13.08.2019 року при розгляді справи № 357/3756/19; акт приймання-передачі виконаних робіт за договором про надання правової допомоги №11 від 13.08.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Павлецькою Мариною Анатоліївною, від 05.12.2019 року на загальну суму 20 865,00 грн.

З урахуванням складності справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, а також з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви представника позивача та стягнення з ТОВ «Льодова арена ВДНГ» витрати на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_1 в розмірі 20 865,00 грн.

На підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 378,80 грн.

На підставі викладеного, п.1 ч. 1 ст. 36,232, 233, 237-1 КЗпП України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263,264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Льодова арена ВДНГ» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, компенсації втрати частини заробітної плати, розміру індексації заробітної плати та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Льодова арена ВДНГ» за номером №250120191-К від 25.01.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Льодова арена ВДНГ».

Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посаді заступника директора у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Льодова арена ВДНГ».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Льодова арена ВДНГ» (ідентифікаційний код 424024779, адреса: вул. ВДНГ, павільйон 16а, пр.-т. Академіка Глушкова, буд. 1, м. Київ, 02000) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) невиплачену заробітну плату за період з 15.11.2018 року по 25 січня 2019 року в сумі 9 131,87 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Льодова арена ВДНГ» (ідентифікаційний код 424024779, адреса: вул. ВДНГ, павільйон 16а, пр.-т. Академіка Глушкова, буд. 1, м. Київ, 02000) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 31 474,88 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26 січня 2019 року по 27 вересня 2019 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Льодова арена ВДНГ» (ідентифікаційний код 424024779, адреса: вул. ВДНГ, павільйон 16а, пр.-т. Академіка Глушкова, буд. 1, м. Київ, 02000) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки в сумі 620,50 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Льодова арена ВДНГ» (ідентифікаційний код 424024779, адреса: вул. ВДНГ, павільйон 16а, пр.-т. Академіка Глушкова, буд. 1, м. Київ, 02000) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати в сумі 346,97 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Льодова арена ВДНГ» (ідентифікаційний код 424024779, адреса: вул. ВДНГ, павільйон 16а, пр.-т. Академіка Глушкова, буд. 1, м. Київ, 02000) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) розмір індексації заробітної плати в сумі 194,68 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Льодова арена ВДНГ» (ідентифікаційний код 424024779, адреса: вул. ВДНГ, павільйон 16а, пр.-т. Академіка Глушкова, буд. 1, м. Київ, 02000) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 10 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди.

Допустити негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Льодова арена ВДНГ» (ідентифікаційний код 424024779, адреса: вул. ВДНГ, павільйон 16а, пр.-т. Академіка Глушкова, буд. 1, м. Київ, 02000) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 20 865,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Льодова арена ВДНГ» (ідентифікаційний код 424024779, адреса: вул. ВДНГ, павільйон 16а, пр.-т. Академіка Глушкова, буд. 1, м. Київ, 02000) на користь держави 5 378,80 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяБ. І. Кошель