Справа № 357/6958/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Тодосієнко О. А.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1;

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №6 м. Біла Церква за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що 22.07.2014 року помер її батько ОСОБА_5 Після його смерті залишилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться по вулиці Надрічна 12 в селі Трушки Білоцерківського району Київської області. Спадкоємцем після смерті батька за заповітом являється відповідач ОСОБА_4, який у передбачений шестимісячний строк прийняв спадщину. Мати позивачки ОСОБА_6 відмовилась від обовязкової частки у спадкуванні, на яку мала право у відповідності до ст. 124 ЦК України. Зазначає, що її мати вважала, що вказаний будинок є спільною та сумісною власністю подружжя, а тому вона має право на 1/2 чого частину. Тому при оформленні спадщини після смерті чоловіка вона відмовилась від обовязкової частки у спадщині, а не від частки у спільному майні подружжя, однак, виявилось, що нотаріус отримав від неї заяву про відмову у спільній сумісній власності подружжя, що на її думку, було протиправним, тому вона звернулась до суду з приводу визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного будинку, який залишився після смерті її чоловіка. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.10.2015 року позов її матері було задоволено та визнано за нею право власності на 1/2 частину будинку, скасувавши частково свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.03.2015 року на житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами, що знаходиться за вказаною адресою, видане на імя відповідача ОСОБА_4 Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.01.2016 року визнано частково недійсним односторонній правочин, а саме заяву ОСОБА_6 про відмову від частки у спільній сумісній власності подружжя та про визнання спадкового майна особистою власністю померлого ОСОБА_5 Рішенням апеляційного суду Київської області від 23.02.2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.10.2015 року скасовано в частині часткового скасування свідоцтва про право на спадщину, в іншій частині рішення залишено без змін, додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.01.2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено. Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05.10.2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.10.2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 23.02.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Однак, 23.12.2016 року ОСОБА_6 померла. Після смерті матері, позивачка, як спадкоємець за заповітом, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак, оформили свої спадкові права вона не має можливості, оскільки, відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 на будинок по вулиці Надрічна 12 в селі Трушки Білоцерківського району Київської області, який був обєктом спільної сумісної власності її матері та батька, оскільки побудований в 1986 року її батьками за час їхнього перебування у шлюбі. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просить суд визнати видане ОСОБА_4 частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.03.2015 року на житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Надрічна 12 в селі Трушки Білоцерківського району Київської області; визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після померлої 23.12.2016 року ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Надрічна 12 в селі Трушки Білоцерківського району Київської області.

Відповідач скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, мотивований тим, що 12.11.2014 року ОСОБА_6 (мати позивачки) подала до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття обовязкової частки у спадщині та підтвердження про те, що спадкове майно, яке залишилось після смерті спадкодавця ОСОБА_5 є його особистою власністю, а тому вона не претендує на частку у спільній сумісній власності подружжя та відмовляється від отримання свідоцтва про право власності. Вказаною заявою ОСОБА_6 підтвердила, що спадкове майно, що залишилось після смерті чоловіка ОСОБА_5 є його особистою власністю, а тому вона не претендує на частку у спільній сумісній власності подружжя та відмовляється від отримання свідоцтва про право власності. Вказана заява не була відкликана або скасована ОСОБА_6 та є чинною на даний час. Зазначив, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Надрічна 12 в селі Трушки Білоцерківського району Київської області не був спільною сумісною власністю подружжя, а був особистою власністю ОСОБА_5, оскільки його було побудовано за особисті кошти останнього, саме тому в подальшому виконавчим комітетом Трушківської сільської ради було видано свідоцтво про право особистої власності зазначений житловий будинок. Згадуване свідоцтво мати позивачки за життя не оспорювала і на даний час воно є чинним. Посилаючись на те, що мати позивачки ОСОБА_6 на час смерті не була власником 1/2 частини спірного будинку, оскільки право власності за нею зареєстроване не було, а відповідно вказана 1/2 частина будинку не входить до складу спадщини, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Позивачка своїм правом подати відповідь на відзив на позовну заяву, у встановлений в ухвалі про відкриття провадження строк, не скористалась.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, підтримав доводи, викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно зясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що 23.12.2016 року померла мати позивачки ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-ОК №388444.

Щодо майна померлої Білоцерківською районною державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №206/2016, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

ОСОБА_6 заповідала все своє майно своїй доньці ОСОБА_3, що підтверджується заповітом від 03.11.2015 року.

Як вбачається із матеріалів зазначеної спадкової справи, 05.05.2017 року ОСОБА_3 подала заяву про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_6

Вважаючи, що 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться по вулиці Надрічна 12 в селі Трушки Білоцерківського району Київської області належала її матері, оскільки вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, тобто її батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 І, позивачка просить суд визнати видане ОСОБА_4 частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.03.2015 року на житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Надрічна 12 в селі Трушки Білоцерківського району Київської області та визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після померлої 23.12.2016 року ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Надрічна 12 в селі Трушки Білоцерківського району Київської області

Судом встановлено, що в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебувала цивільна справа №357/9620/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку.

Так, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.10.2015 року позов ОСОБА_6 задоволено та визнано за нею право власності на 1/2 частину будинку по вулиці Надрічна 12 в селі Трушки Білоцерківського району Київської області, скасувавши частково свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.03.2015 року на житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами, що знаходиться за вказаною адресою, видане на імя ОСОБА_4

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.01.2016 року визнано частково недійсним односторонній правочин, а саме заяву ОСОБА_6 про відмову від частки у спільній сумісній власності подружжя та про визнання спадкового майна особистою власністю померлого ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23.02.2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.10.2015 року скасовано в частині часткового скасування свідоцтва про право на спадщину, в іншій частині рішення залишено без змін.

Також, рішенням апеляційного суду Київської області від 23.02.2016 року додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.01.2016 року скасовано на ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 в частині визнання частково недійсною відмови від спадщини відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.10.2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.10.2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 23.02.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Однак, в подальшому, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.01.2017 року зазначену цивільну справу залишено без розгляду.

У відповідності до ч. 4 ст. 81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (Sovtransavto Holding v Ukraine no 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v Ukraine 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Так, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.10.2016 року встановлено наступні обставини.

З 19 листопада 1958 року ОСОБА_6 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який 22 липня 2014 року помер.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, до складу якої входить будинок №12 по вулиці Надрічній у селі Струшки Білоцерківського району Київської області, який збудовано ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за час шлюбу. Вказаний будинок зареєстрований за ОСОБА_5

За вказаною адресою на день смерті спадкодавця ОСОБА_5 були зареєстровані та проживали ОСОБА_6 (дружина) та ОСОБА_7 (син).

17 липня 1996 року виконавчим комітетом Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області було видано свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок в цілому по вул. Надрічній, 12 у с. Трушки Білоцерківського району Київської області на ім'я ОСОБА_5

6 серпня 2008 року ОСОБА_5 склав заповіт на користь синів: ОСОБА_4 та ОСОБА_7

12 листопада 2014 року до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори звернулися: спадкоємець за заповітом ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини Спадкоємець за заповітом ОСОБА_7 та ОСОБА_6 звернулись із заявою про відмову від спадщини.

При цьому у своїй заяві ОСОБА_6 зазначила, що спадкове майно, що залишилося після смерті спадкодавця, є його особистою власністю, тому вона не претендує на частку у спільній сумісній власності подружжя та відмовляється від отримання свідоцтва про право власності.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_6 зазначала, що підписуючи заяву про відмову від спадщини, вона помилилась щодо обставин, які існували на момент вчинення цього правочину, оскільки вважала, що відмовляється від обов'язкової частки у спадкуванні після смерті чоловіка, проте вона не мала наміру відмовлятися від належної їй 1/2 частини будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому ОСОБА_6 не відкликала у встановленому законом порядку цю заяву, отже, вона є чинною. Також ОСОБА_6 не оскаржила дії нотаріуса, який відібрав у неї заяву про відмову від спадщини.

Свідоцтво про право власності на спірний будинок видано на ім'я ОСОБА_5 і ОСОБА_6 це свідоцтво не оспорила, як і свідоцтво про право на спадщину, видане на ім'я ОСОБА_4, на підставі якого він став власником всього будинку.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78, ст. 81 ЦПК України оставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно достатті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини першоїстатті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк тривалістю у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (ст.1268 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз статті 1301 ЦК України дозволяє стверджувати, що до інших випадків, які встановлені законом, відноситься, зокрема, визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.

Відповідно до частини третьої пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» ,свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й з інших підстав, зокрема, визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Як вже зазначалось, позивачка та її представник вважають будинок по вулиці Надрічна 12 в селі Трушки Білоцерківського району Київської обєктом спільної сумісної власності батьків позивачки - ОСОБА_6 та ОСОБА_5, оскільки він був побудований в 1986 року її батьками за час їхнього перебування у шлюбі, посилаючись при цьому на ст. 22 КпШС та ст.ст. 60, 61, 62, 63 СК, у відповідності до яких майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю, кожен має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Разом із тим, позивачем не надано доказів на підтвердження того, за які кошти було придбано або збудовано спірний будинок та того, що вказане майно є саме спільною сумісною власністю подружжя, а не особистою власністю померлого ОСОБА_5

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 у постанові від 16.12.2015 року.

Враховуючи вище викладене, судом не встановлено, що ОСОБА_4 не мав права на спадкування, а тому свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.03.2015 року, видане на імя ОСОБА_4 на житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Надрічна 12 в селі Трушки Білоцерківського району Київської області видано правомірно. Як наслідок, підстави для визнання за позивачкою в порядку спадкування за заповітом після померлої 23.12.2016 року ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Надрічна 12 в селі Трушки Білоцерківського району Київської області відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1217, 1222, 1261, 1270, 1301 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 81, 259, 265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26 березня 2019 року.

СуддяОСОБА_8