Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 307/2803/16-ц

провадження № 61-23332св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Погрібного С. О. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Кондора Р. Ю., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

I. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у подальшому уточненим, у якому просила визнати дії ОСОБА_2 з розміщення відеоролика «ІНФОРМАЦІЯ_1» під додатковою назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2» в мережі YouTube такими, що принижують її честь, гідність і ділову репутацію, та зобов`язати відповідача розмістити в мережі YouTube відеоспростування цього ролика у виді нового відеоролика, в якому на фоні головного входу Біловарської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів (далі - Біловарська ЗОШ) відповідач ОСОБА_2 говорить слова: «Я, депутат Біловарської сільської ради ОСОБА_2 , спростовую свої закадрові слова, сказані мною у відеоролику «ІНФОРМАЦІЯ_1 », розміщеному в мережі YouTube та скопійованому в мережі « Однокласники », про зловживання і непорядки в Біловарській ЗОШ, так як вони фактично не відповідають дійсності» та не видаляти цей ролик протягом чотирьох місяців; стягнути з відповідача на її користь 50 000, 00 грн у відшкодування моральної шкоди та 1 939, 20 грн судового збору.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що вона працює директором Біловарської ЗОШ. 03 серпня 2016 року на сторінці в соціальній мережі «Однокласники» та YouTube викладено відеоролик «ІНФОРМАЦІЯ_1 » під додатковою назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2», автором якого значився депутат сільської ради с. Біловарці ОСОБА_2 Зазначений ролик, який станом на 03 вересня 2016 рік вже переглянуло 263 особи, за своїм змістом принижує її честь і гідність та ділову репутацію як директора школи, виходячи з таких мотивів. У ролику стверджується, що «…вони взяли 4 мішки цементу ( для ремонту-Д), а списують тисячі...», що по суті є безпідставним звинуваченням її в скоєні злочину, передбаченого статтею 191 КК України. Тим більше, що в дійсності ці ремонтні роботи виконуються взагалі не школою, яка не має ні рахунку, ні коштів для цього ні навіть бухгалтерії, а спеціалізованою будівельною фірмою відповідно до договору, який з нею уклало управління освіти Тячівської районної державної адміністрації, а не школа. Аналогічним чином принижує її честь і гідність твердження автора ролика відповідача ОСОБА_2 про те, що наявні на території школи бджолині вулики належать ОСОБА_3 , що по суті звинувачує її в зловживанні своїм посадовим становищем у той час, як бджоли в дійсності належать саме школі, оскільки при Біловарській ЗОШ , в одній з двох шкіл в районі, вже більше десяти років діє гурток Юних пасічників згідно з договором, укладеним з еколого-натуралістичним центром. Не відповідає дійсності також твердження автора ролика про те, що нібито ОСОБА_3 працює завгоспом школи, так як в дійсності він працює відповідальним за теплове господарство; що дирекція не звітує про свою роботу, хоча фактично ними не тільки не проігноровано ні одне дійсно отримане ними подібне запрошення, але й вони з власної ініціативи проводили подібні звіти, як, наприклад, звіт про роботу за 2015 - 2016 роки, який було проведено з ініціативи школи 10 червня 2016 року. Принизливим для неї, як директора школи, є і твердження автора ролика про те, що ремонтні роботи проводяться і трава коситься лише для звітування, а не для наведення належного порядку в школі, що в їдальні школи відсутні стічна яма і каналізація, а пам`ятний обеліск воїнам - односельчанам, що загинули в Другій світовій війні, знаходиться в неналежних умовах, хоча в дійсності в їдальні стічна яма і каналізація наявні, а до забезпечення належного порядку біля обеліска відповідач ОСОБА_2 , як депутат сільської ради, має не менше відношення, так як обеліск в дійсності знаходиться за межами території школи, тобто на території, яка знаходиться у віданні сільської ради, депутатом якої він і є, а школа, в міру своїх можливостей, лише намагається своїми силами підтримувати належний порядок біля обеліска. Відеоролик у цілому має явно очорнювальний, а часом наклепницький характер, що в достатній мірі підтверджується словами відповідача ОСОБА_2 : «хлам, де діти можуть пропасти без вісті», хоча це господарський двір в стані ремонту, де дітей в період літніх канікул взагалі не буває, «майстерня, яка ніколи не працювала», хоча майстерня в період навчального року працює, «електрика, де діти лазять», хоча трансформатор загороджений сіткою і ніхто там фізично не може «лазити», «для кого відгороджено, адже це шкільний сад, комусь відбили» хоча сіткою відгороджено шкільний двір від тої частини шкільного саду, по якій проходить доріжка, якою користуються жителі села. Названими діями відповідач, порушуючи загальні норми моралі та поведінки, принизив її честь і гідність та заподіяв їй моральну шкоду оскільки, з одного боку, по суті звинувачує її в скоєнні злочинних дій, а з іншого боку, вона людина з вищою освітою, досвідом керівної роботи та відповідним суспільним положенням, і розповсюдження подібних образливих видумок швидко поширилось по селу і обумовило зміну на негативне ставлення у багатьох односельчан до неї, викликало в неї сильні моральні переживання, так як на фоні подібних тверджень їй важко навіть дивитись в обличчя людям - всім не поясниш абсурдність наведених брутальних тверджень відповідача, та призвело до моральних страждань з цієї причини і навіть до змін артеріального тиску. Крім цього, названий ролик принижує і її ділову репутацію як керівника школи з шістнадцятирічним стажем, як людини яка паралельно викладала на юридичному факультеті Ужгородського національного університету та в Ужгородському інституті економіки, інформатики і права, так як подібна інформація безпідставно очорняє або закреслює набуту за такий тривалий час ділову репутацію, що теж обумовлює додаткові негативні переживання, втрату спокою.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити, оскільки у відеоролику не згадується прізвище позивача, отже поширену інформацію неможливо вважати поширеною у відношенні позивача.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року позов задоволено частково, визнано дії ОСОБА_2 з розміщення відеоролика «ІНФОРМАЦІЯ_1» під додатковою назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2» в мережі « YouTube » такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 розмістити в мережі «YouTube» відео спростування цього ролика у виді нового відеоролика, в якому на фоні головного входу Біловарської ЗОШ ОСОБА_2 говорить слова: «Я депутат Біловарської сільської ради ОСОБА_2 спростовую свої закадрові слова, сказані мною у відеоролику «ІНФОРМАЦІЯ_1 », розміщеному в мережі « YouTube » та скопійованому в мережі « Однокласники » про зловживання і непорядки в Біловарській ЗОШ, так як вони фактично не відповідають дійсності» та не видаляти цей ролик протягом чотирьох місяців. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000, 00 грн у відшкодування моральної шкоди, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що висловлювання відповідача, які містяться у відеоролику, суд оцінив як твердження, а не його судження, оскільки вони висловлені в категоричній формі, а не у вигляді його особистих роздумів чи оціночних суджень про добросовісність виконання позивачем своїх посадових обов`язків. Таким чином, повідомлення, розміщені відповідачем на веб-сайті в мережі Інтернет, не підтверджені жодними доказами, не містять фактичних даних та ґрунтуються виключно на припущеннях, тому суд вважає, що відповідачем поширено завідомо неправдиві відомості.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 01 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що, вирішуючи питання щодо способу спростування недостовірної інформації, суд не конкретизував такого способу захисту порушених особистих немайнових прав позивача; у резолютивній частині рішення не виклав текст спростування інформації і не зазначив строк, у межах якого повинно бути оприлюднено спростування. Окрім того, обраний позивачем і застосований судом спосіб судового захисту (визнання дій відповідача ОСОБА_2 з розміщення відеоролика «ІНФОРМАЦІЯ_1» під додатковою назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2» в мережі YouTube такими, що принижують честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 ), зобов`язання ОСОБА_2 відзняти новий відеоролик на певному фоні з озвученням запропонованого позивачем певного тексту та не видаляти цей ролик протягом чотирьох місяців, на думку апеляційного суду, не відповідає способам захисту, передбаченим статтею 16 ЦК України, змісту порушеного права, характеру його порушення і наслідкам, спричиненим цим порушенням.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про застосування позивачем неналежного способу захисту. Враховуючи, що позивач просив спростувати поширену інформацію у такий саме спосіб, у який її було поширено, то висновок суду є неправильним.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві ОСОБА_2 зазначив про необґрунтованість касаційної скарги. Просив залишити її без задоволення. Зазначив, що позивач пред`явила безпідставний позов, оскільки її прізвище взагалі не згадується у відеоролику, відповідно неможливо стверджувати про порушення її права.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 07 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на початку серпня 2016 року в мережі Інтернет на веб-сайті YouTube розміщений відеоролик під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » під додатковою назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2».

Автором цього ролика є позивач, факт чого ним не заперечувався.

Відеоролик містить інформацію, що вони взяли чотири мішки цементу, а списують тисячі; на території школи розміщені бджолині вулики, що належать ОСОБА_3 .

Також, встановлено, що ОСОБА_3 є чоловіком директора школи і не виконує свої трудові обов`язки. Крім цього, у відеоролику зазначається, що дирекція школи не звітує про свою роботу, ремонтні роботи проводяться і трава коситься лише для звітування.

Зазначену інформацію доведено невизначеному колу осіб, оскільки поширено в загальнодоступній мережі Інтернет.

У відеоролику відповідач ОСОБА_2 вживає слова: «дирекція школи», «вона», «вони».

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до частини сьомої статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до пунктів 25, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Як встановлено судами та не заперечувалось відповідачем, спірний відеоролик розміщено відповідачем у мережі інтернет на сайті YouTube. Позивач, вимагаючи захисту порушеного права, просила спростувати поширену інформацію шляхом розміщення в мережі YouTube відеоспростування цього ролика у виді нового відеоролика, в якому на фоні головного входу Біловарської ЗОШ відповідач повинен спростувати поширену інформацію.

Отже, з урахуванням положень частини сьомої статті 277 ЦК України зазначений спосіб спростування, на переконання Верховного Суду, є адекватним, відповідним способу поширення та з урахуванням максимальної ефективності спростування є належним способом захисту прав позивача.

З огляду на наведене Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про неправильність висновків суду апеляційної інстанції щодо обрання неналежного способу захисту порушеного права.

Водночас, враховуючи положення частини третьої статті 400 ЦПК України, згідно із якою суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Як встановлено судами, у викладеному відеоролику відповідачем вжито слова «дирекція», «вона» та «вони».

Погоджується із таким і сама позивач, оскільки у тексті позовної заяви не зазначено, що відповідач у спірному відеоролику посилається на конкретне ім`я - ОСОБА_1 Єдине прізвище, яке згадується відповідачем у поширеному відеоролику, є ОСОБА_3 , однак, по-перше, він не є позивачем у справі, а по-друге, не встановлено, що поширена стосовно нього інформація є недостовірною.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

З огляду на зазначені положення закону, встановивши, що позивач не довела, що поширена інформація у відеоролику стосується її особисто та порушує її особисті немайнові права, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Сприйняття позивачем поширеної інформації як такої, що є поширеною відносно неї та відповідний висновок суду про таке є припущеннями, не доведеними належними та допустимими доказами. У цьому разі обов`язковою обставиною, яка підлягала б доведенню, було б встановлення факту сприйняття таким же чином поширеної інформації іншими особами, які переглянули відеоролик, однак зазначеного позивачем доведено не було.

Окрім цього, судом першої інстанції також не враховано, що відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» за результатами розгляду цього позову у резолютивній частині рішення необхідно зазначити, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність та честь позивача. Натомість суд першої інстанції не звернув увагу на зазначену вимогу, не дав належну оцінку предмету позову, який не містив таких вимог, та ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам закону.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 01 лютого 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. О. Погрібний

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко