Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 367/4137/16-ц

провадження № 61-22123св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Березовенко Р. В., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів.

У травні 2016 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський» (далі - НПП «Голосіївський»), про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1926/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_5, затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для вказаних цілей. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_5 виданий державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_3), площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 липня 2009 року вказану земельну ділянку придбав ОСОБА_6 і на державному акті серії НОМЕР_1 зроблено відмітку про перехід права власності до ОСОБА_6 04 серпня 2010 року вказану земельну ділянку згідно з договором купівлі-продажу ОСОБА_6 відчужив ОСОБА_4 і на державному акті серії НОМЕР_1 зроблено відмітку про перехід права власності.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 травня 2014 року за позовом прокурора міста Ірпеня визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1926/25-5 та державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1 виданий ОСОБА_5 із відміткою про перехід права власності до ОСОБА_6 та з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4 та скасовано державну реєстрацію вказаного державного акта. Рішенням суду встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами смт Коцюбинське, оскільки на момент прийняття рішення Коцюбинською селищною радою про надання у власність земельної ділянки першому власнику межі смт Коцюбинське у встановленому законом порядку не були визначені та не встановлені, а тому спірне рішення Коцюбинської селищної ради не відповідає вимогам земельного законодавства. Суд у вказаній справі встановив факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання першому власнику земельної ділянки будь-якої містобудівної чи іншої, передбаченої законом документації, яка б встановлювала межі смт Коцюбинське Київської області, а також на підставі статей 116, 122, частини першої статті 155, пункту 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України дійшов висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту, та недійсність такого рішення селищної ради.

Прокурор вважає, що ці обставини для цієї справи є преюдиціальними, а саме, приймаючи рішення про передачу земельної ділянки першому набувачу у власність, Коцюбинська селищна рада перевищила свої повноваження та розпорядилась землею, яка не знаходилась у віданні цього органу місцевого самоврядування, тобто, першому власнику земельна ділянка передана у власність неуповноваженим органом.

Указом Президента України від 01 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» його територію розширено на 6462,62 га за рахунок земель Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд». Згідно з пояснювальною запискою та проектними матеріалами до вищевказаного Указу Президента розширення зазначеного заказника відбулось за рахунок лісових земель КП «Святошинське лісопаркове господарство», в тому числі його кварталів 100, 101, 110, 111, 113, 116, 117 Київського лісництва та кварталів 18, 27, 51 Святошинського лісництва.

У той же час за інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 14 липня 2014 року № 472 та акта перевірки Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 03 липня 2015 року № А143/180, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 відповідно до картосхеми, території перспективної для створення Святошинсько-Білічанської філії НІШ «Голосїївський» попереднього функціонального зонування попадає в 111 квартал. Таким чином, спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме національного природного парку «Голосіївський». Крім того, до прийняття Коцюбинською селищною радою вже скасованого рішення про надання у власність першому набувачу спірної земельної ділянки, остання належала до земель державної власності.

Крім того, з урахуванням інформації ВО «Укрдержліспроект» спірна територія була і залишається землями лісогосподарського призначення та вибула з власності держави поза волею належного розпорядника землі, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому існують всі правові підстави для витребування її з незаконного володіння ОСОБА_4 на підставі статті 388 ЦК України. Позивач зазначав, що відповідач зобов'язана була знати, а тому мала передбачати можливу приналежність цієї земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, які відповідно до статті 84 ЗК України не можуть передаватись у приватну власність, а отже, і про незаконність її відведення першому власнику. Також, позивач зазначив, що крім спірної земельної ділянки, ОСОБА_4 придбала ще 4 земельні ділянки у смт Коцюбинське у цьому ж кварталі і договори купівлі-продажу 4 ділянок посвідчені одним і тим же нотаріусом. Прокурор вважав, що викладені обставини, за яких ОСОБА_4 придбана спірна земельна ділянка, виключають добросовісність останньої та надають підстави витребувати у неї ділянку в порядку статті 388 ЦК України за будь-яких умов.

Посилаючись на викладене позивач просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером НОМЕР_3 вартістю 81 538,38 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05 грудня 2016 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що витребувати своє майно із чужого незаконного володіння має право лише власник, і лише якщо доведе факт незаконного вибуття майна з його володіння та що позивач не надав до суду доказів того, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_3 незаконно вибула із володіння держави в особі саме Кабінету Міністрів України

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_3, вартістю 81 538,38 грн. Вирішено питання судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі цивільно-правової угоди від особи, право власності якої на відчужувану земельну ділянку було оформлене на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування й державного акта. Прокурор самостійно визначає і обґрунтовує у позовній заяві у чому полягає порушення інтересів держави та чи існує загроза інтересам держави. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції фактично вдався до переоцінки обставин, встановлених судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що, позивачем не доведено підстав для застосування положень статті 388 ЦК України, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази того, що спірна земельна ділянка належить до земель державної власності лісогосподарського призначення та земель НПП «Голосіївський», а отже, відсутні підстави для отримання згоди Кабінету Міністрів України, як уповноваженого органу щодо передачі спірної земельної ділянки у власність громадян. На момент відведення спірної земельної ділянки в 2008 році Кабінет Міністрів України згідно з редакцією статті 149 ЗК України на відповідну дату не уповноважувався на погодження вилучення спірної земельної ділянки, площею 0,15 га, а тому твердження позивача, що спірна земельна ділянка була незаконно вилучена без погодження спеціально-уповноважених органів і без відома розпорядника земельної ділянки, є безпідставним і не обґрунтованим. Судом без обґрунтування співмірності та із порушенням балансу приватних і державних інтересів, без урахування механізму державного управління і принципу «належного урядування», позбавлено права власності. Суд не застосував строк позовної давності до вимог прокурора.

У травні 2017 року від прокуратури Київської області на адресу суду надійшли заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими спірна земельна ділянка незаконно вибула із володіння держави в особі Кабінету Міністрів України, оскільки наразі є територію національного природного парку «Голосіївський» та відноситься одночасно й до земель природно-заповідного фонду вкритих лісом.

Рух справи у суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року відкрито провадження у справі та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справупередано до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Позиція Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1926/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1», ОСОБА_5 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки, площею 0,15 га для вказаних цілей. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_5 виданий державний акт серії НОМЕР_4 на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_3), площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 липня 2009 року вказану земельну ділянку придбав ОСОБА_6 і на державному акті серії НОМЕР_1 зроблено відмітку про перехід права власності до ОСОБА_6 04 серпня 2010 року вказану земельну ділянку згідно з договором купівлі-продажу ОСОБА_6 відчужив ОСОБА_4 і на державному акті серії НОМЕР_1 зроблено відмітку про перехід права власності.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 травня 2014 року у справі № 367/3918/13-ц за позовом прокурора міста Ірпеня визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1926/25-5 та державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1 виданий ОСОБА_5 із відміткою про перехід права власності до ОСОБА_6 та з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4 та скасовано державну реєстрацію вказаного державного акта.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що на момент прийняття Коцюбинською селищною радою Київської області рішення від 24 грудня 2008 року № 1926/25-5, на підставі якого ОСОБА_5 передано у приватну власність спірну земельну ділянку, межі смт Коцюбинське Київської області у передбаченому законом порядку не були визначені та встановлені.

Нормативно-правове обґрунтування.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судом було встановлено факт незаконності набуття ОСОБА_5 права власності на спірну земельну ділянку та вибуття спірної земельної ділянки із володіння власника - держави поза її волею.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилом статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Вирішуючи спір, апеляційний суд, встановивши, що спірна земельна ділянка вибула із володіння поза волею власника на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке прийнято поза межами його компетенції і яке у подальшому було визнано недійсним на підставі рішення суду, що набрало законної сили, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право витребувати спірну земельну ділянку від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції правильно підкреслив, що правовідносини, пов'язані із вибуттям земель із державної власності, становлять суспільний інтерес, а протиправність дій органу місцевого самоврядування, спрямована на вибуття земельної ділянки із володіння держави, такому інтересу не відповідає. Враховуючи встановлену судовим рішенням у справі № 367/3918/13-ц незаконність вибуття земельної ділянки з володіння держави, витребування цієї земельної ділянки у добросовісного набувача у порядку, передбаченому ЦК України, є пропорційним заходом. Під час розгляду судами спору між сторонами не було встановлено наявності будівель чи споруд на спірній земельній ділянці. А ОСОБА_4, як добросовісний набувач, не позбавлена права заявляти вимоги про виплату компенсації до ОСОБА_6, який продав їй спірну земельну ділянку.

Колегія суддів погоджується із позицією апеляційного суду, який у своєму рішенні зазначив, що прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави. За обставинами спору Верховний Суд визнає, що участь прокурора у цій справі є виправданою, відповідає інтересам держави, спрямована на захист майнових інтересів держави, не порушує принцип рівності сторін.

Твердження заявника про те, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель лісового фонду чи є такою, що розташована на землях природно-заповідного фонду, є безпідставними, оскільки, ухвалюючи рішення, суд під час розгляду цієї справи не має права вдаватися до переоцінки обставин і доказів, які вже були предметом розгляду справи яким рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 травня 2014 року у справі № 367/3918/13-цнадано відповідну оцінку. Зокрема, вдруге суд не може досліджувати підстави недійсності рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1926/25-5, що є порушенням принципу приюдиційності судових рішень.

Щодо тверджень заявника про пропуск прокурором строку позовної давності, то вони є безпідставними, оскільки незаконність рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1926/25-5 встановлена рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 травня 2014 року, а з позовом до суду про витребування майна прокурор звернувся у травні 2016 року, тобто у межах строку позовної давності.

При цьому посилання ОСОБА_4 на те, що за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна, є безпідставними, з огляду на те, що фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про витребування земельної ділянки, яка є територією національного природного парку «Голосіївський» і відноситься до земель природно-заповідного фонду та повернення її державі, яка вибула з її власності незаконно.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (пункт 54 рішення).

Отже, обставини справи «Стретч проти Сполученого Королівства» та справи, яка переглядається, істотно різняться, а тому висновки щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи в кожній з цих справ не можуть бути тотожними, а висновок Європейського суду з прав людини про порушення прав заявника у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» не може бути безумовним прецедентом при розгляді справи, яка переглядається.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний