ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 738/1137/19

Головуючий у першій інстанції - Слісар А. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1512/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової плати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бечка Є.М.,

суддів - Євстафіїва О.К., Скрипки А.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Менського районного суду Чернігівської області від 12 вересня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

дата та місце ухвалення судом першої інстанції рішення - 12 вересня 2019 року м.Мена,

У С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 124816 грн 33 коп. за кредитним договором № б/н від 21 листопада 2012 року, яка складається з наступного: 4999 грн 36 коп. - заборгованість за кредитом; 119816 грн 36 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 21 листопада 2012 року по 31 січня 2018 року та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до укладеного договору б/н від 21 листопада 2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зміна кредитного ліміту визначена п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, а підписання договору є прямою і безумовною згодою ОСОБА_1 щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, Правилами користування платіжною карткою становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами Банку, які розміщені на сайті банку, також Умовами та Правилами визначена можливість банку самостійно змінювати тарифи. У порушення умов договору відповідач зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 31 травня 2019 року становить 368485 грн 61 коп., яка складається з заборгованості за кредитом - 4999 грн 36 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 358248 грн 25 коп. та заборгованості за пенею та комісією - 5238 грн. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому банк просить стягнути з відповідача 124816 грн 33 коп.

Заочним рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 12 вересня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 4999 грн 36 коп. заборгованості по кредитному договору та 77 грн 03 коп. судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у заяві позичальника від 21 листопада 2012 року процентна ставка не зазначена, а Умови та правила надання банківських послуг не можуть бути підставою для стягнення відсотків за користування кредитом, нарахованої пені, штрафів, оскільки позивачем не було надано доказів, що саме додані до позову Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку діяли на час підписання відповідачем заяви приєднання, та що саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку ознайомлювався відповідач та погоджувався з ними, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача нарахованих відсотків за користування кредитом.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні позову про стягнення відсотків за користування кредитом представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на грубе порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що незважаючи на імперативність норм процесуального права щодо здійснення правосуддя виключно на засадах змагальності сторін, суд першої інстанції виступив «адвокатом» відповідача, адже не маючи жодних доказів проти вимог позивача, замість посилань на факти, в обґрунтування оскарженого рішення послався на судову практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою по справі.

Особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що підписуючи анкету-заяву відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, щодо умов кредитування, отже відсутність підпису на відповідних Тарифах та Умовах не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Та вказує, що відповідно до висновків ВС, викладених у постанові від 28 березня 2019 року №428/2873/17, саме по собі посилання на не ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин.

На думку особи, яка подає апеляційну скаргу, суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши порушення норм цивільного права, адже встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав відмовляти у стягненні відсотків. Зазначає, що законом визначено оплатність кредитних коштів, зокрема сплатою відсотків (ст.1054 ЦК України), надання безпроцентних кредитних коштів забороняється (ст.49 Закону України «По банки і банківську діяльність), а у разі, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ (ст.1048 ЦК України).

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що 21 жовтня 2012 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Заява мітить особисту інформацію відносно відповідача. У розділі де зазначено, що ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами ПриватБанку зазначено, що ОСОБА_1 виявляє бажання оформити на своє ім`я платіжну картку Кредитка «Універсальна» з кредитним лімітом 2000 грн. Проте не відмічено, що ОСОБА_1 отримав пам`ятку клієнта, яка містить в тому числі Тарифи і основні умови обслуговування і кредитування (а.с.7, 71).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №б/н від 21 листопада 2012 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2019 року, заборгованість відповідача складає 368485 грн 61 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 4999 грн 36 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 358248 грн 25 коп., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 5238 грн (а.с.5). Проте розрахунок заборгованості не містить даних, яку саме суму кредиту було надано відповідачу.

Також матеріали справи містять копію Умов та правил надання банківських послуг (а.с.9-32), копію паспорту відповідача (а.с.33).

Інших доказів, які б містили відомості щодо предмету доказування ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції надано не було.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 4999 грн 36 коп. заборгованості за тілом кредиту. В задоволенні решти позовних вимог про стягнення 119816 грн 97 коп. заборгованості за відсотками відмовлено.

Враховуючи, що АТ КБ «ПриватБанк» оскаржує зазначене судове рішення лише в частині відмовлених позовних вимог та урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №186/1743/15-ц, де визначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується, колегія суддів не переглядає судове рішення в частині задоволених позовних вимог, тобто в даній справі в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 4999 грн 36 коп.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення процентів з огляду на наступне.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що правила частини першої статті 634 ЦК України неможливо застосувати до спірних правовідносин, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

У заяві позичальника від 21 листопада 2012 року відсоткова ставка не зазначена. Вбачається, що на час підписання Анкети-заяви банк оформляв на ім`я клієнтів платіжну карту Кредитка «Універсальна», Зарплатний пакет, Картки Gold, Пенсійні картки, «Ощадкнижка» (депозит), Дебетові особисті картки та Ідентифікацію з паспортом.

Наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить різні умови надання послуг банком, зокрема оформлялись карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та встановити, яку саме картку було видано відповідачу, її номер, термін дії, встановити неможливо за відсутністю будь-яких доказів.

Крім того, вбачається, що позичальником анкету-заяву було підписано 21 жовтня 2012 року, а працівником банку оформлено 21 листопада 2012 року.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві відмітки про отримання пам`ятки клієнта, відсутність домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом, стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом з 21 листопада 2012 року по 31 січня 2018 року та посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме вищевказані Умови та Правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», адже в самій анкеті відсутня відмітка, що він отримав пам`ятку та ознайомлений з даними правилами.

Враховуючи викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у стягненні відсотків за кредитним договором у розмірах, визначених Умовами та Правилами, на які посилався позивач при поданні даного позову як на підставу своїх вимог.

Доводи апеляційної скарги, що незважаючи на імперативність норм процесуального права щодо здійснення правосуддя виключно на засадах змагальності сторін, суд першої інстанції виступив «адвокатом» відповідача, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції оскільки рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. При укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано Пам`ятку клієнта, що містить в тому числі, Тарифи і основні умови обслуговування та кредитування, що підтверджується Анкетою-заявою від 21 листопада 2012 року на яку посилається сторона позивача, при цьому сама анкета підписана 21 жовтня 2012 року. Вимоги, передбачені частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк не дотримані. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги, що підписуючи анкету-заяву відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, щодо умов кредитування, отже відсутність підпису на відповідних Тарифах та Умовах не свідчить про не укладеність договору, не приймаються судом до уваги, оскільки, відмовляючи у стягнення процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції не виходив з того, що договір є неукладеним. Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено умови, на яких ним надано кредитні кошти ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для стягнення даних процентів та стягнув саму суму тіла кредиту, визнаючи, що відповідач отримав кредитні кошти.

Доводи апеляційної скарги, що встановивши надання відповідачу кредиту суд мав стягнути відсотки згідно ст.1048 ЦК України та що ст.49 Закону України «По банки і банківську діяльність» надання безпроцентних кредитних коштів забороняється також не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення. Так, дійсно, Закону України «По банки і банківську діяльність», зокрема ст.49 передбачено, що надання безпроцентних кредитів забороняється, проте за винятком передбачених законом випадків. Частина 1 статті 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Апеляційний суд вкотре зазначає, що позивачем не надано суду доказів в яких зазначались би умови кредитного договору: розмір відсотків, строки повернення, яка картка була видана на підставі заяви, на яких умовах, строк її дії тощо. Відсутність даних доказів не дають можливості визначити суду розмір заборгованості боржника перед кредитором. Також з наданого банком розрахунку неможливо встановити, в якому розмірі, коли, яким чином знімались кошти, з якого карткового рахунку, де та яким чином здійснювались часткові погашення тощо, тому відсутня можливість також нарахувати проценти відповідно до ст.1048 ЦК України.

Аргументи апеляційної скарги на законність та обґрунтованість рішення суду в оскарженій частині не впливають, правильності висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції надано повну оцінку доказів, поданих стороною позивача при розгляді справи.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку в цій частині.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Менського районного суду Чернігівської області від 12 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2019 року.

Головуючий: Судді: