ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 674/1280/17
Провадження № 22-ц/4820/327/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Пєнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Медведчук Н.Д.

за участю: відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 та представників учасників справи ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №674/1280/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 29 листопада 2018 року (суддя Шклярук В.М.) у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частини майна колгоспного двору, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частини майна колгоспного двору.

В обґрунтування позову зазначала, що вона спільно з ОСОБА_7, з яким з 1968 року проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу, побудували будинок в АДРЕСА_1 яке відповідно до правовстановлюючого документу є колгоспним двором, головою якого зазначено ОСОБА_7 Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, а тому відкрилась спадщина на належне йому майно, на яке претендує відповідач ОСОБА_4, як син померлого, який звернувся до нотаріуса для оформлення спадкових прав.

Зазначає, що вона з 1989 року проживає у зазначеному домоволодінні, якому було надано статус суспільної групи господарства. Посилалась на те, що вона в 2010 році купила у ОСОБА_7 1/2 частину домоволодіння та 1/2 частину належних до нього земельних ділянок, що становили його частку у майні колгоспного двору, а інша 1/2 частка домоволодіння із належною до нього 1/2 частиною земельних ділянок є її власністю як члена колгоспного двору. Оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи на вказане майно та її права власника майна не визнаються, ОСОБА_6 звернулась до суду з вказаним позовом і просила визнати за нею право власності на 1/2 частину майна колгоспного двору АДРЕСА_1.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності.

В обґрунтування зустрічного позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_7, який за життя перебував у шлюбі з його матір'ю ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Вказував, що батько був головою колгоспного двору та, відповідно, власником будинковолодіння по АДРЕСА_1. Проте з матеріалів первісного позову йому стало відомо, що 1/2 будинковолодіння була відчужена останнім у 2010 році на користь ОСОБА_6 Таким відчуженням було порушено права позивача та права ОСОБА_8, як дружини голови колгоспного двору. Укладення договору суперечить вимогам ст. 48 ЦК УРСР (1963 року), положенням ст. ст. 17, 19, 48, 55 Закону УРСР «Про власність», ст. 23 КпШС УРСР, ст. ст. 355, 368 ЦК України, ст. 65 СК України, чинних на час відчуження 1/2 частини житлового будинку.

А тому, звертаючись до суду, просив визнати недійсними договори купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною належних до нього господарських будівель та 1/2 частини земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,1977 га, а також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень щодо реєстрації за ОСОБА_6 права власності на 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_1.

Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 05 грудня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частини майна колгоспного двору, об'єднано їх в одне провадження.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 29 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно колгоспного двору (ціна позову 18969 грн.) задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину майна колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_1, яке належить їй як члену колгоспного двору, а саме:

- на 1/2 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1

- на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 загальна площа якої 0,1250 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_1;

- на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 загальна площа якої 0,0727 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 640 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зустрічний позов задовольнити та відмовити у задоволенні первісного позову. Вважає оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, яке ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції було порушено порядок дослідження доказів, допит сторін, їх представників та не заслухано показань ОСОБА_4, що в подальшому вплинуло на неповне з'ясування обставин. Вважає, що в оскаржуваному рішенні суд неправильно визначив характер спірних правовідносин. Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що він не проживав в спадковому будинку та не є правонаступником свого батька. На думку апелянта, суд безпідставно відмовив у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності, оскільки правовстановлюючі документи на право власності на будинок зареєстровані у 1989 році на його батька, однак ці документи протягом всього часу не оспорювались та не визнавалися недійсними.

ОСОБА_6 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 29 листопада 2018 року залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6, як члену колишнього колгоспного двору, належить 1/2 частини майна колгоспного двору, крім того, вона є власником 1/2 частини майна колгоспного двору на підставі договорів купівлі-продажу, а тому заявлені нею позовні вимоги є обґрунтованими.

Однак з таким висновком суду у повній мірі погодитися не можна.

Встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Дунаєвецької районної Ради народних депутатів 20 червня 1989 року видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, в якому зазначено, що домоволодіння, яке складається з одного житлового будинку, розташоване в с. Томашівка Дунаєвецького району, дійсно належить до колгоспного двору, головою якого являється ОСОБА_7 (а.с. 13 т. 1).

Як стверджується записом у погосподарській книзі №2 за 1991-1995 роки, домоволодіння по АДРЕСА_1 є колгоспним двором, ОСОБА_7 - голова колгоспного двору, ОСОБА_6 - член колгоспного двору (а.с. 24 т. 1).

Інших членів цього колгоспного двору відповідно до виписок з погосподарських книг не було.

Крім того, як вбачається з трудової книжки ОСОБА_6, з 1969 року остання була членом колгоспу ім. Дзержинського с. Томашівка (а.с. 28 т. 1).

На підставі рішення Томашівської сільської ради №2/36 від 03.02.2010 року, 21.07.2010 року та 04.08.2010 року ОСОБА_7 було видано державні акти на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3, площею 0,0727 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер НОМЕР_2) та НОМЕР_4 на земельну ділянку, площею 0,1250 га, та тією ж адресою, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер НОМЕР_1) (а.с. 14-15 т. 1).

За договором купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від 26.10.2010 року, ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_6 набула у власність 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 16 т. 1).

Крім того, 26 жовтня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були укладені договори купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки, відповідно до яких ОСОБА_6 набула у власність 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,1250 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер НОМЕР_1) та 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0727 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер НОМЕР_2), які знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с. 149-150 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер (а.с. 36 т. 1). Після його смерті з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернувся його син ОСОБА_4 (а.с. 35-40 т. 1). При цьому, помилковим є посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_4 не довів, що він є правонаступником ОСОБА_7, проте, це не призвело до неправильного вирішення справи.

У статті 100 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) визначено, що в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній земельній ділянці, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Він міг складатися і з однієї особи. Головою колгоспного двору був засновник, як правило глава сім'ї, члени - всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство і перебували у сімейно-родинному зв'язку, особи, котрі тимчасово були відсутніми, перебували на дійсній військовій службі, виїхали на навчання чи займали виробничу посаду. Громадяни - члени родини колгоспника, які не були членами колгоспу, вчителі та інші, а також громадяни, які не перебували у родинних зв'язках, але спільно вели підсобне господарство колгоспного двору, також користувалися правами колгоспного двору.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно з пунктом 9 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69, окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.

Згідно з ч. 2 ст. 30 ЗК України 1990 року, при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Також положеннями ч. 1 ст. 120 чинного ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Суд першої інстанції, встановивши, що спірний будинок належав до суспільної групи господарств - колгоспний двір, про що свідчать витяги із погосподарських книг та свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_6, яка була членом цього двору, має право на частину в праві сумісної власності на підставі ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР. З урахуванням цього, суд визнав за нею право на 1/2 частку житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями.

Крім того, оскільки ОСОБА_6 є співвласником майна колгоспного двору: будинковолодіння по АДРЕСА_1, тому і 1/2 частини земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1250 га, відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об'єктів нерухомості, що на ній розташовані, належить їй.

Встановивши фактичні обставини справи, перевіривши доводи заяви ОСОБА_4 про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач довідалась про порушене право лише у 2017 році, коли ОСОБА_4 заявив про свої спадкові права після смерті ОСОБА_7

Доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 площею 0,0727 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, суд першої інстанції не врахував, що дана земельна ділянка не є майном колгоспного двору та позивач не набула права власності на цю 1/2 частини земельної ділянки, як член колгоспного двору. Крім того, по 1/2 частини даної земельної ділянки зареєстровано право власності за ОСОБА_6 та ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/2 частини земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 площею 0,0727 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що оспорюваними договорами порушено права ОСОБА_8, оскільки власником частки у майні колгоспного двору є лише член колгоспного двору, а остання ніколи не була членом колгоспного двору, крім того, не брала участі працею чи коштами в господарстві двору. Також відсутні підстави вважати порушеними права позивача ОСОБА_4, оскільки ним не доведено свого членства у колгоспному дворі, з огляду на те, що останній ніколи не проживав у будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з 25 грудня 1953 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 13 т. 2). Проте з 1968 року спільно не проживали (а.с. 160 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_8 померла (а.с. 11 на звороті т. 2). Спадщину після смерті останньої прийняв її син ОСОБА_4 (а.с. 224 т. 1).

Оспорюючи, укладені 26.10.2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, договори купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в с. Томашівка, вул. Ватутіна, 6 та 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,1250 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер НОМЕР_1, та 1/2 частини земельної ділянки, яка розташована в с. Томашівка по вул. Квітковій (Ватутіна), 6 Дунаєвецького району Хмельницької області, площею 0,0727 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, за цією ж адресою, позивач зазначав про порушення його прав, як члена колгоспного двору та прав ОСОБА_8, спадкоємцем якої він є, як дружини голови колгоспного двору.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року (чинній на час подачі зустрічного позову), частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен встановити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З урахуванням зазначених норм права та обставин справи, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_4 станом на 15.04.1991 року не був членом колгоспного двору, відповідно оспорюваними договорами не порушено його права як заінтересованої особи.

Крім того, суд першої інстанції правильно встановив, що житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а тому згода ОСОБА_8, як другого з подружжя, на відчуження 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель (належного до колгоспного двору) не потребувалась.

Також судом правильно встановлено, що земельна ділянка, площею 0,1250 га, та земельна ділянка, площею 0,0727 га, набуті ОСОБА_7 у власність у 2010 році внаслідок приватизації, та не є майном, що належить до спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_7 внаслідок одержання частки із земельного фонду, що узгоджується з положеннями ст. 57 СК України.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Безпідставним є посилання заявника на положення ст. 13 Кодексу про шлюб та сім'ю, оскільки в даній справі не встановлювались обставини щодо перебування ОСОБА_7 в іншому шлюбі, а лише обставини щодо ведення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 спільного господарства, як членами колгоспного двору.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду в цій частині.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

А тому, рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про стягнення судового збору підлягає також зміні та судовий збір, стягнутий з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6, підлягає визначенню в розмірі 508 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 29 листопада 2018 року в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/2 частини земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1, площею 0,0727 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/2 частини земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1, площею 0,0727 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, відмовити.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судового збору змінити, зменшивши суму судового збору до 508 грн. 80 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 березня 2019 року.

Суддя-доповідач /підпис/ І.В. Пєнта

Судді: /підпис/ А.П. Корніюк

/підпис/ О.І. Талалай

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду І.В. П'єнта

____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Шклярук В.М. Провадження № 22-ц/4820/327/19

Доповідач - П'єнта І.В. Категорія № 2