Постанова

Іменем України

09 січня 2019 року

м. Київ

справа № 2-88/11

провадження № 61-5636св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач (відповідач за позовними вимогами третьої особи) - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа із самостійними вимогами щодо предмета спору - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року у складі судді: Безпрозванного В. В., та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 02 листопада 2016 року у складі колегіїсуддів: Темнікової В. І., Данилової О. О., Прокопчук Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2009 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проживала разом із відповідачем ОСОБА_3 з жовтня 2004 року в квартирі АДРЕСА_1, яка належала батьку відповідача - ОСОБА_4 30 вересня 2006 року вони із ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, а з 31 січня 2009 року між ними припинені шлюбні відносини. На весілля батьки ОСОБА_3 подарували їм квартиру за адресою: АДРЕСА_2, яка на той час вже була оформлена на відповідача, але в зазначеній квартирі вони не проживали. За час шлюбу ними був придбаний автомобіль «Chevrolet Aveo». Кредит за придбаний автомобіль вони сплачували разом, а по кредитному договору за автомобіль «Дaewoo Sens», придбаний ОСОБА_3 вона була поручителем. Також у 2007 році ними було придбано земельну ділянку (7 соток) по АДРЕСА_3, на якій під час шлюбу із відповідачем на спільні сімейні кошти було побудовано двоповерховий житловий будинок, ступінь готовності якого станом на 31 січня 2013 року складає 82 %. До теперішнього часу ні земельна ділянка, ні житловий будинок відповідачем навмисно не зареєстровані.

Позивач просила:

визнати житловий будинок АДРЕСА_3, придбану земельну ділянку за тією ж адресою на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 13 березня 2007 року за № 96 посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лудою В. М. та автомобіль «Chevrolet Aveo», 2007 року випуску, спільним майном подружжя;

визнати за позивачем право власності на 1/2 частини неприйнятого у експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_3 без його реального поділу, земельну ділянку, що розташована за тією ж адресою;

стягнути з ОСОБА_3 на її користь половину вартості автомобіля «Chevrolet Aveo», 2007 року випуску, що складає54 950,00 грн;

поділити в натурі майно, що було нажите ними з відповідачем за час шлюбу та виділити відповідачу майно на загальну суму 20 104 грн: прасувальну дошку залізну, вартістю 250 грн; кришталеві стакани, вартістю 150 грн; магнітолу автомобільну сірого кольору, вартістю 676 грн; люстру кухонну скляну, вартістю 150 грн; подушки пухові 2 шт, загальною вартістю 240 грн; набір ножів у дерев'яній підставці, вартістю 150 грн; вбудовану газову плиту з духовкою «Ariston», вартістю 5 000 грн; магнітолу автомобільну «Pioneer», чорного кольору, вартістю 868 грн; зволожувач повітря біло-блакитний, вартістю 300 грн; іонізатор повітря, вартістю 90 грн; вбудовану витяжку, вартістю 500 грн; сушилу для білизни металеву, вартістю 180 грн; вбудовану шафу купе з двома дзеркальними дверцями, вартістю 3 000 грн; вбудовані кухонні меблі темно-коричневого кольору, вартістю 5 000 грн; меблі до ванної кімнати білого кольору, вартістю 2 500 грн; супутникову тарілку з тюнером, вартістю 750 грн; набір каструль (5 предметів) зі скляними кришками із нержавіючої сталі, вартістю 300 грн. Виділити позивачу у власність майно на загальну суму 20 158 грн: телевізор «Філіпс» діаг. 72 мм, вартістю 2 500 грн; холодильник «LG», вартістю 3 206 грн; пральну машину «LG», білого кольору, вартістю 1 782 грн; пилесмок «Філіпс», вартістю 2 000 грн; генератор, вартістю 1 750 грн; стінку світло-коричневого кольору, вартістю 3 000 грн; м'які меблі (диван та 2 крісла), коричневого кольору, вартістю 3 000 грн; радіотелефон «Панасонік», вартістю 600 грн; праску білого кольору «Філіпс», вартістю 560 грн; люстру круглу дзеркальну з пультом ДУ, вартістю 1 500 грн; електром'ясорубку «Elenberg», вартістю 260 грн;

стягнути з ОСОБА_3 на її користь понесені судові витрати, а також витрати на проведення експертного дослідження.

У грудні 2009 року, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на недобудований будинок.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_4 є стороною договору про сумісну діяльність від 05 серпня 2006 року, згідно якого він здійснював сумісну роботу із своїм сином ОСОБА_3, який є другою стороною у договорі, по проектуванню та будівництву жилого будинку по АДРЕСА_3. Фінансування робіт здійснювалося за рахунок його власних коштів, що підтверджується укладеним з «Укрпромбанком» кредитним договором № 48511/2006 від 21 грудня 2006 року, згідно якого ним було отримано кошти у сумі 20 000 доларів США під іпотеку двокімнатної квартири по АДРЕСА_1. Усі зазначені кошти було витрачено на придбання ділянки під зазначений будинок, будівельні матеріали та на сплату будівникам за виконання будівельних робіт та заробітної плати. Крім того, ним було продано однокімнатну квартиру по АДРЕСА_2 за 33 000 доларів США, яку було раніше придбано за його кошти, однак оформлено на сина. Частка грошей від продажу цієї квартири, а саме 16 000 доларів США було потрачено на забудову будинку, а 17 000 доларів США було витрачено ОСОБА_3 на оплату кредиту у AT «УкрСиббанк» за автомобілі Dewoo Lanos та Chevrolet Aveo. Отже, для побудови будинку ним були витрачено всього 36 000 доларів США. На підставі підпункту 1.2 договору про сумісну діяльність, розмір частин кожного зі сторін визначається після здачі в експлуатацію закінченого будівництва на підставі рахунків пропорційно частин, які було вкладено кожною зі сторін. Тобто ОСОБА_4 вважав, що після здачі будинку в експлуатацію він має право на його частину пропорційно внесеним коштам. У 2008 році він та його син ОСОБА_3 прийняли рішення про рефінансування кредитного договору, укладеного з Укрпромбанк. 05 березня 2008 року з ВАТ «СЕБ Банк» ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 1095 на суму 25 000 доларів США. З цих коштів 17 768,10 доларів США були використані на погашення кредиту по договору 48511/2006 від 21 грудня 2006 року, а 7 231,99 доларів США залишились у користуванні ОСОБА_3 На що ОСОБА_3 витратив ці кошти йому не відомо. На забезпечення цього договору ОСОБА_4 уклав договір іпотеки, предметом якого є належна йому на праві власності квартира АДРЕСА_5. Договір укладено строком до 05 березня 2028 року. Оплата кредиту здійснюється з його особистих коштів.

ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, використане при будівництві будинку АДРЕСА_3, відповідно до переліку, визначеного у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 67/13 від 17 вересня 2013 року.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 700 кв. м, розташованої у АДРЕСА_3, та на 1/3 частину будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна загальною вартістю 282 306,71 грн, використаних при будівництві двоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_3. Проведено поділ набутої під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 побутової техніки, меблів та іншого майна, а саме: - виділено у власність ОСОБА_2: телевізор «Філіпс», діагональ 72 мм, вартістю 2 500 грн, холодильник «LG», вартістю 3 206 грн, пральну машину «LG» білого кольору, вартістю 1 782 грн, пилосос «Філіпс», вартістю 2 000 грн, генератор, вартістю 1 750 грн, стінку світло-коричневого кольору, вартістю 3 000 грн, м'які меблі - диван та два крісла коричневого кольору, вартістю 3 000 грн, радіотелефон «Панасонік», вартістю 600 грн, праску білого кольору «Філіпс» вартістю 560 грн, люстру круглу дзеркальну з ДУ, вартістю 1 500 грн, електром'ясорубку «Elenberg», вартістю 260 грн, а всього на загальну суму 20 158 грн. Виділено у власність ОСОБА_3: прасувальну дошку залізну, вартістю 250 грн, кришталеві стакани, вартістю 150 грн, магнітолу автомобільну сірого кольору, вартістю 676 грн, люстру кухонну скляну, вартістю 150 грн, подушки пухові 2 шт, вартістю 240 грн, набір ножів у дерев'яній підставці, вартістю 150 грн, вбудовану газову плиту з духовкою «Ariston», вартістю 5 000 грн, магнітолу автомобільну «Pioneer» чорного кольору, вартістю 868 грн, зволожувач повітря біло-блакитний, вартістю 300 грн, іонізатор повітря, вартістю 90 грн, вбудовану витяжку, вартістю 500 грн, сушарку для білизни металеву, вартістю 180 грн, вбудовану шафу-купе з двома дзеркальними дверцятами, вартістю 3 000 грн, вбудовані кухонні меблі темно-коричневого кольору, вартістю 5 000 грн, меблі до ванної кімнати білого кольору, вартістю 2 500 грн, супутникову тарілку з тюнером, вартістю 750 грн, набір каструль (5 предметів) зі скляними кришками та із нержавіючої сталі, вартістю 300 грн, а всього на загальну суму 20 104 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 про визнання житлового будинку, земельної ділянки та автомобіля спільним майном подружжя, поділ спільної сумісної власності відмовлено.

У задоволенні позову третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_4 про визнання права власності на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, використані при будівництві житлового будинку по АДРЕСА_3 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2006 року та 31 січня 2009 року припинили шлюбні відносини. У період шлюбних відносин, тобто до 31 січня 2009 року, подружжя набуло у спільну сумісну власність майно, вказане ОСОБА_2 в уточненій позовній заяві від 11 грудня 2015 року, а саме побутову техніку, меблі, посуд та інші товари господарчого призначення на загальну суму 40 262,00 грн. Об'єм та вартість зазначеного майна, ОСОБА_3 фактично не оспорювався, із зустрічними позовними вимогами стосовно цього майна ОСОБА_3 до суду не звертався, тому з врахуванням рівності часток та інтересів неповнолітньої дитини, яка проживає із ОСОБА_2, суд провів розподіл указаного майна за запропонованим позивачкою варіантом.

При відмові у задоволенні позовних вимог про стягнення половини вартості проданого відповідачем автомобіля марки «Chevrolet Aveo» у розмірі 54 950 грн суд виходив із того, що спірний автомобіль набуто ОСОБА_3 до шлюбу із позивачем та відчужено в період шлюбу за взаємною згодою сторін для вирішення фінансових проблем сім'ї.

Стосовно позовних вимог про визнання права на Ѕ частину земельної ділянки та житлового будинку, суд зробив висновок про те, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти саме членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Суд вважав доведеним, що отриманий у 2006 році третьою особою ОСОБА_4 кредит у розмірі 20 000 доларів США використано для купівлі земельної ділянки та придбання будівельних матеріалів для будівництва спірної нерухомості. А також частину коштів від продажу відповідачем ОСОБА_3 від продажу власної однокімнатної квартири також використано на будівництво. Суд виходив з того, що позивачем не доведено, що на купівлю земельної ділянки та будівництво будинку витрачалися її доходи.

При відмові у задоволенні позову третьої особи ОСОБА_4 суд виходив із того, що у результаті рефінансування кредитним договором від 05 березня 2008 року укладеним ОСОБА_3 у розмірі 25 000 доларів США споживчого кредиту від 21 грудня 2006 року у розмірі 20 000 доларів США, отриманого третьою особою ОСОБА_4, останній позбавлений законних підстав претендувати на будівельні матеріали, обладнання тощо, використані у будівництві спірного будинку. Суд визнав неналежним доказом по справі договір про сумісну діяльність від 05 серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Суд зробив висновок, що кредитні кошти у розмірі 25 000 доларів США, які були отримані ОСОБА_3 під час шлюбу з ОСОБА_2 за кредитним договором від 05 березня 2008 року та використані на купівлю земельної ділянки та будівництво нерухомості, є спільною сумісною власність колишнього подружжя. Визначаючи розмір частки позивачки у спільній сумісній власності на нерухоме майно, суд керувався частиною четвертою статті 368 ЦК України та вважав доведеним право власності позивачки на 1/2 частину коштів, отриманих на будівництво за кредитним договором № 1095 від 05 березня 2008 року, а саме на 12 500 доларів США, що дорівнює 1/3 частині витрат на купівлю земельної ділянки та будівництво спірної нерухомості на час припинення шлюбних відносин, яке відбулося 31 січня 2009 року.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 02 листопада 2016 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким визнано неприйнятий у експлуатацію житловий будинок АДРЕСА_3 та земельну ділянку, що розташована за адресою - АДРЕСА_3, спільним майном подружжя. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 47/100 частин неприйнятого в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_3 та на 47/100 частин земельної ділянки, що розташована за адресою - АДРЕСА_3. В порядку розподілу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 53/100 частин неприйнятого в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_3 та на 53/100 частин земельної ділянки, що розташована за адресою - АДРЕСА_3.

Визнано спільним майном подружжя: пилосос «Філіпс», вартістю 2 000 грн; люстру круглу дзеркальну з пультом ДУ, вартістю 1 500 грн; електром'ясорубку «Elenberg», вартістю 260 грн; магнітолу автомобільну «Pioneer», чорного кольору, вартістю 868 грн; зволожувач повітря біло-блакитний, вартістю 300 грн; іонізатор повітря, вартістю 90 грн; меблі до ванної кімнати білого кольору, вартістю 2 500 грн; вбудовану шафу купе з двома дзеркальними дверцями, вартістю 3 000 грн. В порядку поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_2: пилосос «Філіпс», вартістю 2 000 грн; люстру круглу дзеркальну з пультом ДУ, вартістю 1 500 грн; електром'ясорубку «Elenberg», вартістю 260 грн; магнітолу автомобільну «Pioneer», чорного кольору, вартістю 868 грн; зволожувач повітря біло-блакитний, вартістю 300 грн; іонізатор повітря, вартістю 90 грн, а всього на загальну суму 5 018 грн.

В порядку поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_3 меблі до ванної кімнати білого кольору, вартістю 2 500 грн; вбудовану шафу купе з двома дзеркальними дверцями, вартістю 3 000 грн, а всього на загальну суму 5 500 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 різницю у вартості виділеного майна у сумі 241 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог третьої особи ОСОБА_4 відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

При скасуванні рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 апеляційний суд виходив із того, що остаточно уточненій позовній заяві позивач просила саме визнати за нею право власності на 1/2 частину неприйнятого у експлуатацію житлового будинку, а не визнати за нею право власності на частину будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, яке було використано при будівництві 2-х-поверхового житлового будинку, як це зробив суд, тим самим вийшовши за межі заявлених позовних вимог. Будинок готовністю 82% може бути поділений між подружжям шляхом визнання за кожним із них права власності на частину незавершеного будівництвом та неприйнятого в експлуатацію будинку.

В частині поділу побутової техніки, меблів, посуду та інших товарів господарчого призначення, апеляційний суд визнав спільним майном подружжя речі, факт придбання яких подружжям у період шлюбу не заперечується, як і наявність його на час припинення ними спільного проживання. Щодо поділу інших речей, суд зробив висновок про те, що це майно було придбано до 30 вересня 2006 року і його не можна вважати таким, що придбано подружжям в період шлюбних відносин за сумісні кошти подружжя.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки та неприйнятого в експлуатацію житлового будинку, апеляційний суд зробив висновок, що придбання земельної ділянки та будівництво спірного житлового будинку здійснювалося позивачем та відповідачем ОСОБА_3 за кредитні кошти, отримані відповідачем під час шлюбу з позивачем та за кошти, отримані відповідачем від продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_2, яка належала йому до шлюбу. Таким чином, загальна вартість земельної ділянки (116 613 грн) та незавершеного будівництвом житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами станом на час припинення колишнім подружжям ОСОБА_3 шлюбних відносин з урахуванням рівня інфляції на 09 червня 2015 року (541 432,45 грн) становить 658 045 грн. Оскільки на їх придбання були витрачені і особисті кошти відповідача, отримані від продажу належної йому до шлюбу квартири, його частку слід збільшити, а частку позивачки відповідно зменшити на 16 075 грн. Таким чином, остаточно частка позивача буде становити 312 947 грн, що відповідає 47/100 частки, а відповідача - 345 097 грн, що відповідає 53/100 частки.

При прийнятті рішення у справі апеляційний суд урахував також те, що згідно довідки правонаступника кредитора відповідача - ПАТ «Фідобанк» ( вих. № 18-3-3/400 ЮРД від 07 листопада 2013 року) станом на 07 листопада 2013 року залишок кредиту за основним боргом ОСОБА_3 по кредиту від 05 березня 2008 року складає 17 990,92 доларів США. По даному кредиту існує порука фізичної особи ОСОБА_2 згідно договору поруки від 05 березня 2008 року. Доказів того, що відповідач ОСОБА_3 після припинення шлюбних відносив погашав кредит самостійно та в якому розмірі суду надано не було.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 02 листопада 2016 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Жодних доказів на підтвердження вартості (рухомого) майна позивачем надано не було, і ОСОБА_3 із зазначеною у позові їх вартістю не погоджувався, доказів дійсної вартості майна на час розгляду справи позивачкою не надано. Відтак, ОСОБА_3 вважає, що рішення судів в частині поділу рухомого майна ґрунтуються на припущеннях щодо його наявності на час розгляду справи.

Стосовно визнання неприйнятого у експлуатацію житлового будинку та земельної ділянки спільним майном подружжя ОСОБА_3 зазначив, що рішення прийняті за відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження того, що недобудований будинок зведений з дотриманням будівельних норм та правил, за відсутності будь-яких дозвільних документів на будівництво, і більше того - за встановлення факту зведення його на земельній ділянці, яка не належить жодній зі сторін спору, що унеможливлює визнання на нього права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та виключає можливість введення його в експлуатацію ними. Згідно з наявними у справі відомостями з державного реєстру земель власником земельної ділянки, яка визнана спільною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_3 є ОСОБА_8. При цьому, вирішивши питання про права цієї особи на земельну ділянку суди не залучили його до участі у справі. Договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_3, вчинений у 2007 році, не міг братись братися судом до уваги при розгляді цієї справи, оскільки є неукладеним внаслідок недотримання вимог закону щодо його державної реєстрації.

Всупереч своїй же аргументації апеляційний суд не здійснив поділу незавершеного будівництва з визначенням конкретних частин, що підлягають виділу, а лише визначив ідеальні частки в об'єкті незавершеного будівництва, що не передбачено чинним законодавством. У справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Вираховуючи частки сторін у спірному майні, та, зокрема, частку відповідача, яка належить йому у зв'язку із вкладенням у будівництво його особистих коштів суд повинен був виходити із вартості об'єкта незавершеного будівництва в цінах 2007 року, а не в цінах 2016 року, оскільки таким чином, суд щонайменше вп'ятеро зменшив частку особистих коштів, використаних відповідачем при створенні незавершеного будівництва, що стало об'єктом поділу, чим порушив права відповідача. ОСОБА_3 посилається на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-2641цс15 та зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Судом безпідставно не було взято до уваги договір про спільну діяльність від 05 серпня 2006 року з будівництва спірного будинку, укладений між ОСОБА_3 та його батьком - ОСОБА_4 Цей договір ніким не оспорений, не визнаний недійсним в судовому порядку, а тому в силу презумпції правочину створює права та обов'язки для сторін цього правочину. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-486цс16 при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані тим, що знаходячись в шлюбі з відповідачем вони на спільні сімейні кошти придбали земельну ділянку, яку колишній чоловік належним чином не зареєстрував з метою уникнути її поділу при розірванні шлюбу. На цій земельній ділянці вони побудували за спільні сімейні кошти будинок, що підтверджується матеріалами справи. Оскільки будівництво недобудованого будинку розпочато на законних підставах за час шлюбу, то такий будинок може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ступінь готовності останнього дозволяє провести його поділ між сторонами та він придатний для проживання. Позовні вимоги ОСОБА_4 є недоведеними та необґрунтованими. Відсутні обставини, які б могли плинути на його права та обов'язки колишнього власника земельної ділянки ОСОБА_8 виходячи з прийнятого судом рішення. Вимог про реальний поділ домоволодіння не було.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що сторони зареєстрували шлюб 30 вересня 2006 року та фактично припинили шлюбні відносини 31 січня 2009 року.

Земельна ділянка, що розташована по АДРЕСА_3, була придбана під час шлюбу сторін на ім'я відповідача ОСОБА_3 13 березня 2007 року за 13 751,00 грн. Після чого ним у 2007 року було отримано будівельний паспорт на будівництво житлового будинку на цій земельній ділянці. Актом № 10, який знаходиться в даному будівельному паспорті і який було складено в травні 2007 року закріплено місце положення будівель і споруд, розмщених на цій земельній ділянці.

Апеляційним судом встановлено, що батько відповідача 21 грудня 2006 року уклав кредитний договір № 485П/2006 з ТОВ «Укрпромбанком» та отримав за ним 20 000,00 доларів США, які частково були використані ним для придбання земельної ділянки на ім'я сина та будівельних матеріалів, обладнання для будівництва спірної нерухомості.

05 березня 2008 року між ВАТ «СЕБ Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 1095, за умовами якого відповідач ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 25 000 доларів США на рефінансування споживчого кредиту від 21 грудня 2006 року, отриманого ОСОБА_4 у МФ ТОВ «Укрпромбанк» та на будування будинку на земельній ділянці, що розташована по АДРЕСА_3. З січня 2007 року по січень 2008 року кредит за кредитним договором від 21 грудня 2006 року батько відповідача погашав самостійно. Після отримання відповідачем кредиту 05 березня 2008 року залишок по кредиту був погашений за рахунок коштів, отриманих відповідачем по кредиту від 05 березня 2008 року у розмірі 17 768,1 доларів США.

Відповідачу ОСОБА_3 до шлюбу належала однокімнатна квартира АДРЕСА_2. 03 травня 2007р. відповідач продав квартиру за 16 07,00 грн, що підтверджується змістом договору купівлі- продажу квартири від 03 травня 2007 року.

Земельна ділянка, що розташована по АДРЕСА_3, була придбана під час шлюбу подружжя ОСОБА_3 на ім'я відповідача ОСОБА_3 13 березня 2007 року за 13 751,00 грн

Суди на підставі витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, встановили, що вартість земельної ділянки становить 116 613,00 грн.

Суди, на підставі висновку будівельно-технічної експертизи № 67/13 від 17 вересня 2013 року та висновку експерта № 361 від 20 жовтня 2014 року з доповненнями до цього висновку від 09 червня 2015 року, встановили, що вартість спірного незавершеного будівництвом житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами включно із вартістю будівельних робіт, будівельних матеріалів, електричного та іншого обладнання, які використані в процесі будівництва спірного житлового будинку станом на час припинення колишнім подружжям ОСОБА_3 шлюбних відносин з урахуванням рівня інфляції станом на 09 червня 2015 року становить 541 432,45 грн. При цьому судом взято до уваги обидва висновки, так як в них визначено вартість всього незавершеного будівництва, а не тільки вартість будівельних матеріалів, як це зроблено в поясненнях експерта станом на 21 червня 2016 року.

Суди на підставі до висновку будівельно-технічної експертизи № 67/13 від 17 вересня 2013 року, а також висновку експерта № 361 від 20 жовтня 2014 року з доповненнями до цього висновку від 09 червня 2015 року, встановили, що ступінь готовності житлового будинку із спорудами на день припинення шлюбних відносин позивачки та відповідача, тобто на 31 січня 2009 року складає 82 %.

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

У статті 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 зроблено висновок, що новостворене нерухоме майно набуває правового режиму житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Встановивши, що на придбання земельної ділянки та будівництва будинку були витрачені як спільні кошти подружжя, так і особисті кошти відповідача, отримані від продажу набутої до реєстрації шлюбу квартири, апеляційний суд обґрунтовано збільшив частку відповідача та визнав за позивачем та відповідачем відповідно право власності на 47/100 та 53/100 неприйнятого в експлуатацію житлового будинку та земельної ділянки.

Висновки апеляційного суду в частині визнання спільним майном подружжя та поділу побутової техніки, меблів, посуду та інших товарів господарчого призначення, які придбані подружжям у період шлюбу є правильними. Посилання у касаційній скарзі на те, що рішення судів в частині поділу рухомого майна ґрунтується на припущеннях щодо його наявності на час розгляду справи, а також його вартості є не обґрунтованими.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Встановивши, що третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок будувався за його кошти, суд першої інстанції, з висновком якого у цій частині погодився суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову третьої особи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року в не скасованій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 02 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило