КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 754/11399/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Бабко В.В.

22 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1, Державної казначейської служби України на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Державної казначейської служби України, третя особа: Міністерство освіти і науки України про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та суми індексації заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з Державної казначейської служби України суму невиплаченої заробітної плати в розмірі 3 951,65 грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 95 884,67 грн., суму індексації заробітної плати в розмірі 10 200,71 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 16 128,18 грн., з якої: невиплачена заробітна плата в розмірі 3 951,65 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.10.2014 по 17.11.2014 в сумі 1 975,82 грн. та індексація заробітна плата за період з 10.10.2014 по 11.06.2018 в розмірі 10 200,71 грн.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2029/2019
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та в цій частині ухвалити нове про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 95 882,85 грн. Посилається на безпідставність висновків суду. В обґрунтування своїх доводів вказує, що Постанова КМУ №100 від 08.02.1995 не обмежує період, за який нараховується середній заробіток працівника, з яким не проведено розрахунок. Зазначає, що роботодавець зобов'язаний сплатити суму середнього заробітку з дати, наступною після звільнення - 10.10.2014 по дату остаточного розрахунку.

Звертає увагу на те, що внаслідок військових дій на території м. Донецька припинено діяльність підконтрольних Україні закладів освіти, а тому саме держава Україна має нести відповідальність за порушення трудових та майнових прав позивача.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на невідповідність висновків суду, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом невірно визначено суб'єкта відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівника та незаконно стягнуто кошти з Казначейства, яке не перебувало у трудових відносинах з позивачем.

Зазначає, що жодним законодавчим актом України не надано Казначейству повноважень організовувати роботу інших органів або установ або нести відповідальність за не вчинення відповідними суб'єктами певних дій.

У судовому засіданні ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Представник Державної казначейської служби України підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності інших учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника Державної казначейської служби України, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а скарга Державної казначейської служби України підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що затримка розрахунку сталася, оскільки призупинені здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контрольовані українською владою, але це не виключає відповідальності перед громадянами України, так як право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач, перебуваючи в трудових відносинах з юридичною особою, яка не перемістилась на підконтрольну територію України, при звільненні не отримав всі належні йому платежі (не було проведено індексацію заробітної плати), майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працював вчителем української мови та літератури у Донецькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступені № 58, що підтверджується копією трудової книжки (а. с. 10-12).

Відповідно до довідки форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу», видану Пенсійним фондом України, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що з січня 2014 року загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 58 у місті Донецьку була страхувальником позивача, що підтверджує той факт, що позивач перебував у трудових відносинах.

Згідно наказу № 349-н/тр від 30.09.2014 Відділом освіти Київської районної ради у м. Донецьку ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади з 09.10.2014 за власним бажанням.

ОСОБА_1, зазначив, що при звільненні йому не була виплачена заробітна плата за серпень - жовтень 2014 року, та, враховуючи не переміщення на контрольовану територію України Донецької ЗОШ І-ІІІ ступенів №58 та Відділ освіти Київської районної ради у м. Донецьку, просив стягнути з Державної казначейської служби України несплачену суму коштів.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні та строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що перевищує шістнадцять календарних днів.

У випадку звільнення працівника з власної ініціативи (ст. 38 КЗпП України), працівник має право на виплату йому заробітної плати.

Відповідно до ст. 97 КЗпП Україниоплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим коллективоморганом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами,колективними договорами.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Згідно з ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

На підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог, що при звільненні ОСОБА_1 не була виплачена заробітна плата за серпень-жовтень 2014 року, позивачем надано довідку форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу», видану Пенсійним фондом України, що з січня 2014 року загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 58 у місті Донецьку була страхувальником позивача, який перебував у трудових відносинах (а. с. 13).

Відповідно до п. 1-2 Розділу IV та п. 6 Розділу V «Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування» затвердженого Постановою Правління Пенсійного Фонду України від 18.06.2014 № 10-1 передбачено, що реєстр застрахованих осіб складається з облікових карток, які включають дані, визначені частиною третьою статті 20 Закону та частиною третьою статті 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

До облікових карток Реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування, а саме: відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомога та компенсація, на які нараховано і з яких сплачено страхові внески), що подаються роботодавцями, - підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Інформація з Реєстру застрахованих осіб формується та надається за такими формами: індивідуальні відомості про застраховану особу - згідно з додатками 3 - 5 до цього Положення.

Дослідивши подану позивачем вищевказану довідку форми ОК-5, колегія суддів вважає, форма останньої передбачає отримання відомостей про суми заробітку для нарахування пенсії та не може бути безумовним доказом підтвердження факту її невиплати позивачу.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що при звільненні довідки про заборгованість не отримував, не звертався до роботодавця із вимогою про надання необхідних документів щодо проведення з ним розрахунку при звільненні.

Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що із серпня 2014 року (спірний період, за який просить стягнути кошти) він не працював, на роботі не з'являвся.

Зазначені обставини, на думку колегії, викликають сумніви щодо не проведення розрахунку в повному обсязі при звільненні позивача.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Позивачем в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження невиплати йому заробітної плати при звільненні.

Отже, під час розгляду справи позивачем не було надано, а судом не встановлено обставин зазначених в позовній заяві, а відтак, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та суми індексації заробітної плати, в зв'язку із недоведеністю обставин зазначених у позові.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Донецькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступені № 58, однак остання не була залучена до участі у справі в суді першої інстанції як співвідповідач.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, дійшов невірних висновків з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене та вимоги ч. 2 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

За наведеного та враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з держави на користь Державної казначейської служби України підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 015,04 грн.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Державної казначейської служби України, третя особа: Міністерство освіти і науки України про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та суми індексації заробітної плати відмовити.

Стягнути з держави на користь Державної казначейської служби України судовий збір в розмірі 1 015,04 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 25.01.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

Н.В.Поліщук