Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 201/5782/15-ц

провадження № 61-31474св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»,

представники відповідача: Мусійченко Данило Леонідович, Крапівцева Олена Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М. від 29 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача, зобов'язання вчинити певні дії, повернення коштів по договорам банківських вкладів і стягнення грошових сум.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 02 вересня 2013 року між нею та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір, за умовами якого вона передала відповідачу 3 000 Євро для розміщення на депозитному вкладі на строк 366 днів, до 02 вересня 2014 року включно, з виплатою відсотків на суму вкладу за ставкою 7 % річних. Цього ж дня між нею та АТ КБ «ПриватБанк» також було укладений договір, згідно з умовами якого вона передала банку 82 307 грн для їх розміщення на депозитному вкладі на строк 366 днів, до 02 вересня 2014 року включно, з виплатою відсотків на суму вкладу за ставкою 18 % річних.

Зазначала, що вказані договори були укладені в регіональному відділенні Севастопольської філії АТ КБ «ПриватБанк». 15 вересня 2014 року вона звернулась до відповідача з письмовою вимогою про повернення внесених коштів та нарахованих відсотків, однак їй було відмовлено, з посиланням на тимчасову окупацію території Автономної Республіки Крим.

Посилаючись на вказане позивач просила зобов'язати відповідача видати готівкою одноразовою операцією через касу належні їй кошти, а саме: за договором банківського вкладу від 02 вересня 2013 року у Євро суму основного боргу 3 000 Євро, відсотки у розмірі 210 Євро, 3 % річних - 52,50 Євро, індекс інфляції - 642,04 Євро, пеню у розмірі 581,23 Євро; за договором банківського вкладу від 02 вересня 2013 року у гривнях суму основного боргу 82 307 грн, відсотки у розмірі 14 815 грн, 3 % річних - 1 588 грн 54 коп., індекс інфляції - 19 486 грн, пеню у розмірі 17 585 грн 74 коп.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

Останнім рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 за договором № SAMDN7942 від 02 вересня 2013 року суму вкладу 3 000,00 Євро, суму нарахованих відсотків - 210,00 Євро та 3% річних - 1526 грн 93 коп. (що еквівалентно 52,50 Євро), а за договором №SAMDN7707 від 02 вересня 2013 року суму вкладу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 98 821 грн 08 коп., суму нарахованих відсотків - 14 815 грн. та 3% річних - 1 588 грн 54 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що у добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не виконує свої зобов'язання з повернення коштів та не надало доказів виконання обов`язку щодо нарахування і виплати відсотків на суму банківського вкладу, а тому вимоги про стягнення суми вкладу на нарахованих відсотків у період дії вказаних вище договорів підлягають задоволенню. Встановивши факт порушення відповідачем грошового зобов'язання та посилаючись на частину другу статті 625 ЦК України, апеляційний суд визнав обґрунтованими позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на грошовий вклад у гривні та 3% річних на грошовий вклад у Євро.

У липні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено факт існування спірних правовідносин між сторонами, наявності грошових коштів на рахунку в банку та невиконання банком взятих на себе зобов'язань за договорами депозитного вкладу. При цьому у разі, якщо суд встановив факт відсутності заяви вкладника про розірвання договору, то відсутні підстави для стягнення суми складу та 3% річних, інфляційних втрат за статтею 625 ЦК Україн. Крім цього судом не враховано, що за законодавством Російської Федерації та відповідно до рішення Центрального Банку вказаної держави від 21 квітня 2014 року і рішень судів Російської Федерації відповідальність за повернення грошових коштів за вкладами покладено на автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників».

Відзив до суду не надходив.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 02 вересня 2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» в регіональному відділенні Севастопольської філії АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено два договори (вклад «Стандарт 12 мес.), за умовами яких ОСОБА_4 передала банку 3 000 Євро та 82 307 грн для розміщення на депозитних вкладах на строк 366 днів з виплатою 7 % річних відсотків на суму валютного вкладу і 18 % річних на суму гривневого вкладу.

На підтвердження вказаних обставин позивачем надано договори та квитанції про внесення коштів у розмірі 3 000 Євро та 82 307 грн, копії яких знаходяться у справі, а оригінали були оглянуті в судовому засіданні в апеляційному суді.

У вересні 2014 рокуОСОБА_4 звернулась до банку із заявою про виплату грошових коштів за депозитними договорами після закінчення строку їх дії, однак банком було відмовлено останній у задоволенні заяви про повернення коштів.

Згідно зі статтею 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Статтею 1060 цього ж Кодексу передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Пунктом 3.3 глави 3 Положення №516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) (далі - вимога) банк зобов'язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком. Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Зважаючи на встановлення факту укладення сторонами договорів строкового вкладу, звернення позивача про повернення належних їй коштів, а також відсутність доказів виконання відповідачем цього зобов'язання, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що за договорами банківського вкладу, укладеними між сторонами, виникло зобов'язання щодо повернення коштів у сумі 3000 Євро та 82 307 грн, а також сплати відсотків за період з 03 вересня 2013 року по 02 вересня 2014 року у сумі 210 Євро та 14 815 грн відповідно.

Оскільки зобов'язання відповідача стосовно позивача стосується виплати грошових коштів, порушення строків його виконання є простроченням грошового зобов'язання, тобто має юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на які поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Таким чином, оскільки сума вкладів та відсотків на них позивачу повернута не була, також є правильним висновок про порушення відповідачем грошового зобов'язання, що є підставою для застосування частини другої статті 625 ЦК України та стягнення з відповідача суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми.

Отже апеляційним судом правильно стягнуто з відповідача 3% річних за договором № SAMDN7942 від 02 вересня 2013 року у гривні та 3% річних й інфляційні втрати за договором SAMDN7707 від 02 вересня 2013 року.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2017 року було зупинено виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2017 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного судового рішення підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило