Справа № 128/716/18
Провадження № 22-ц/801/2136/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 рокуСправа № 128/716/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Бондаренко О. І. від 31 травня 2018 року (дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення), -

встановив:

27 березня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ»») звернулось з цим позовом, за яким просило стягнути на його користь 41920 грн 79 к. заборгованості за кредитним договором № 500434505 від 28 листопада 2013 року, яка складається з:

- 21487 грн 88 к. - заборгованість за основною сумою боргу;

- 18282 грн 91 к. - заборгованість по процентах та комісії за користування кредитом;

- 2150 грн 00 к. - пеня, штраф, неустойка.

На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 28 листопада 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі ПАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір на суму 27036 грн 39 к. 30 вересня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» (далі ТОВ «Дата Майнінг Груп») уклали договір факторингу, за яким до ТОВ «Дата Майнінг Груп» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 10 жовтня 2016 року ТОВ «Дата Майнінг Груп», в свою чергу, уклало договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ з ТОВ «ФК «ЄАПБ»», на підставі якого зазначене право вимоги перейшло до позивача.

ОСОБА_1 неналежним чином виконував умови договору кредиту, у зв`язку з чим допустив заборгованість у вказаному розмірі, яку в добровільному порядку не погасив.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 31 травня 2018 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ»» заборгованість за кредитним договором № 500434505 від 28 листопада 2013 року в сумі 41920 грн 79 к. та 1762 грн 00 к. у відшкодування сплаченого за подання позовної заяви судового збору.

Рішення мотивовано тим, що всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення ТОВ «ФК «ЄАПБ»» про зміну кредитора та необхідність погашення суми боргу ОСОБА_1 не виконав свого зобов`язання. Після відступлення ТОВ «ФК «ЄАПБ»» права грошової вимоги ОСОБА_1 не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунок ТОВ «ФК «ЄАПБ»», ні на рахунки попередніх кредиторів.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 02 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 31 травня 2018 року і ухвалити нове - про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність доказів його повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором, який до того ж не передбачав можливості такого відступлення. Вказував, що не дивлячись на відсутність доказів його належного повідомлення про час і місце розгляду справи суд першої інстанції залишив його заяву про перегляд заочного рішення без задоволення, не надавши оцінки його заяві про застосування позовної давності, оскільки останній платіж за кредитом був здійснений у листопаді 2014 року, а позов ТОВ «ФК «ЄАПБ»» подало 28 лютого 2018 року.

ТОВ «ФК «ЄАПБ»» подало відзив на апеляційну скаргу, за яким просило залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм процесуального і матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Частинами першою - четвертою статті 367 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 500434505 від 28 листопада 2013 року на суму 27036 грн 39 к., за умовами якого погашення кредиту та процентів за користування ним повинно було здійснюватися щомісячними платежами до 29 числа кожного місяця в розмірі 1491 грн 32 к. Строк кредиту встановлювався у три роки - до 29 листопада 2016 року (а. с. 6 - 7).

30 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» був укладений договір факторингу, відповідно до якого до ТОВ «Дата Майнінг Груп» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 500434505 від 28 листопада 2013 року (а. с. 15 - 16).

10 жовтня 2016 року між ТОВ «Дата Майнінг Груп» та ТОВ «ФК «ЄАПБ»» укладено договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ, за яким ТОВ «Дата Майнінг Груп» відступило це право вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ»» (а. с. 18 - 19).

На виконання умов Договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10 жовтня 2016 року на адресу ОСОБА_1 , зазначену в кредитному договорі, ТОВ «Дата Майнінг Груп» направило повідомлення про відступлення права вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ»» (а. с. 12).

Першою та третьою частинами статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Наслідком письмового неповідомлення боржника про зміну кредитора у зобов`язанні є можливість виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові, яке вважається у такому разі належним виконанням (частина друга статті 516 ЦК України).

Отже, відсутність письмового повідомлення про заміну кредитора не звільняє боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише дає йому право виконати таке зобов`язання первісному кредитору.

Оскільки ОСОБА_1 не заперечував наявності боргу за кредитним договором, жодних заходів щодо виконання зобов`язання первісному кредитору не виживав (доводів щодо прострочення кредитора (стаття 613 ЦК України) ні заява про перегляд заочного рішення, ні апеляційна скарга не містять), то саме по собі факт відсутності підтвердження вручення йому письмового повідомлення про зміну кредитора та вимоги про погашення заборгованості правового значення для вирішення справи не мають.

Разом з тим, погодитись із рішенням суду у частині визначення розміру боргу погодитись не можна, тому що суд першої інстанції при вирішенні справи порушив норми процесуального права, внаслідок чого належним чином не встановив обставини справи та не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

Згідно з частиною першою статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Частиною восьмою статті 128 ЦПК України встановлено, що днем вручення судової повістки є:

1) день вручення судової повістки під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до частини шостої статті 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

На а. с. 37 є звернення суду до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_1 , але відповіді на це звернення матеріали справи не містять.

Судова повістка направлялась ОСОБА_1 за адресою, вказаною позивачем і була повернута із відміткою поштового відділення про відсутність адресата.

Таким чином, оскільки судова повістка направлялась ОСОБА_1 не за зазначеним ним або установленим у порядку, передбаченому процесуальним законом, зареєстрованим місцем проживання, то суд першої інстанції не мав підстав вважати його належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, а отже й для заочного розгляду справи.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 43 ЦПК України подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

У заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 посилався, зокрема на сплив позовної давності, як на підставі для відмови у позові, однак суд першої інстанції не надав оцінки такому клопотанню відповідача та не вирішив його.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зазначений висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц.

Отже, вирішуючи питання про розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача, з урахуванням його заяви про застосування позовної давності апеляційний суд виходить із такого.

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема з повернення кредиту та зі сплати процентів до 29 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (36 місяців), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Позов було подано 27 березня 2019 року, а тому загальна позовна давність, яка застосовується до вимог про стягнення основного зобов`язання (тіла кредиту і процентів (стаття 257 ЦК України)) сплинула до вимог про погашення усіх чергових платежів до лютого 20115 року, а спеціальна, яка встановлюється строком в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України)) спливла щодо усіх чергових платежів, тому що строк їх повернення скінчився 29 листопада 2016 року.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню прострочена заборгованість за тілом кредиту та процентами починаючи з березня 3015 року і до закінчення строку кредитування - 29 листопада 2016 року, що становить 31317 грн 69 к. (1491 грн 32 к. за 20 місяців з березня 2015 року по жовтень 2016 року + 1491 грн 29 к. - останній платіж за листопад 2016 року), з яких 17208 грн 07 к. - борг по тілу кредиту, 14109 грн 62 к. - борг по процентах за користування кредитом.

Апеляційний суд відхиляє доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що згідно з пунктом 11.2 Розділу 2. «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк»», затверджених розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» № 2011 від 31 липня 2013 року до вимог, що випливають із договору кредитування, включаючи, але не обмежуючись відшкодуванням збитків, сплати неустойок (штрафів, пені) тощо встановлюється позовна давність у 50 років. Пункт 1 підписаного між сторонами кредитного договору встановлює, що він складається з двох розділів: Розділу 1 «Базові умови кредитування» та Розділу 2. «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк»», а підписавши кредитний договір позичальник підтвердив, що він попередньо у письмовій формі ознайомлений з умовами надання кредиту (пункт 5 договору). Тобто сторони відповідно до статті 259 ЦК України уклали договір про збільшення позовної давності, з огляду на таке.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Оскільки «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк»», які до того ж були надані лише до відзиву на апеляційну скаргу не містять підпису позичальника, а у підписаних відповідачем анкеті-заяві та кредитному договорі відсутні умови щодо збільшення позовної давності, то договір про збільшення позовної давності не можна вважати укладеним (такий правовий висновок щодо застосування статті 259 ЦК України міститься у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року, справа № 6-16 цс15).

Так само не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про початок перебігу строку позовної давності з моменту припинення сплати ОСОБА_1 платежів по кредиту - 29 листопада 2014 року, тому що частиною другою статті 1050 ЦК України встановлено право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, в разі прострочення повернення чергової частини позики, а не передбачено імперативного обов`язку кредитора таку частину та проценти повернути.

У справі не має доказів про те, що ПАТ «Альфа-Банк» таким правом скористався, а тому зобов`язання щодо сплати щомісячних платежів продовжували діяти до закінчення терміну кредитування - 29 листопада 2016 року.

Таким чином, оскільки порушення норм процесуального права судом першої інстанції призвело до неправильного вирішення спору, зокрема через незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню до правовідносин сторін, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, то рішення необхідно скасувати та ухвалити нове - про часткове задоволення позову.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України перерахунку підлягає сума стягнутого судом першої інстанції судового збору за правилами, встановленими частиною першою цієї статті: 1762 грн 00 к. - сума судового збору, сплаченого за подання позовної заяви / 41920 грн 79 к. - ціна позову Х 31317 грн 69 к. - розмір позовних вимог, який підлягає до задоволення, що становить 1316 грн 33 к.

За такими ж правилами розраховується сума судового збору, який підлягає стягненню з ТОВ «ФК «ЄАПБ»» на користь ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги: 2643 грн 00 к. - сума судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги / 41920 грн 79 к. розмір боргу, стягнутий судом першої інстанції Х 10603 грн 10 к. - розмір позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено судом апеляційної інстанції (41920 грн 79 к. - 31317 грн 69 к.) і становить 668 грн 50 к.

Отже, відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України з ТОВ «ФК «ЄАПБ»» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню різниця між зазначеними сумами (1316 грн 33 к. - 668 грн 50 к.) в розмірі 647 грн 83 к.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 31 травня 2018 року скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»», 01032, м. Київ вул. Симона Петлюри, 30, , 31317 (тридцять одну тисячу триста сімнадцять) грн 69 к., з яких: 17208 (сімнадцять тисяч двісті вісім) грн 07 к. - борг по тілу кредиту, 14109 (чотирнадцять тисяч сто дев`ять) грн 62 к. - борг по процентах за користування кредитом.

У решті позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»», 01032, м. Київ вул. Симона Петлюри, 30, , на користь ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , судові витрати в розмірі 647 грн (шістсот сорок сім) грн 83 к.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий підпис О. С. Панасюк

Судді підпис Т. Б. Сало

підпис Т. М. Шемета

Згідно з оригіналом О. С. Панасюк