Справа № 128/1096/19
Провадження № 22-ц/801/2444/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 рокуСправа № 128/1096/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Міхасішина І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №128/1096/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11 липня 2019 року, яке ухвалене суддею Бондаренко О.І. в приміщенні Вінницького районного суду Вінницької області,

в с т а н о в и в :

В квітні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 19 березня 2012 року, відповідач отримала кредит у розмірі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керується п. 2.1.1.2.3. та п. 2.1.1.2.4. Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь - якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 02 квітня 2019 року у відповідача наявна заборгованість в сумі 22467,34 грн, яка складається з: 1436,09 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 16335,19 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 3150 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафи, відповідно до умов та правил надання банківських послуг 500 грн - штраф (фіксована частина), 1046,06 грн - штраф (процентна складова).

Отже, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 19 березня 2012 року в розмірі 22467,34 грн, а також судові витрати.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 11 липня 2019 року позов задоволено. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 09 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним заочним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11 липня 2019 року є незаконним та необґрунтованим, під час розгляду справи не було в повній мірі встановлено всі обставини, які мають значення для справи, порушено норми процесуального та матеріального права. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 листопада 2019 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору №б/н від 19 березня 2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором №б/н від 19 березня 2012 року, станом на 02 квітня 2019 року утворилась заборгованість в розмірі 22467,34 грн, яка складається з: 1436,09 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 16335,19 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 3150 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафи, відповідно до умов та правил надання банківських послуг 500 грн - штраф (фіксована частина), 1046,06 грн - штраф (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідач добровільно не сплачує борг, тому з метою захисту прав позивача, як сторони кредитного договору, з ОСОБА_1 на користь банку необхідно стягнути вказані кошти.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості, яка складається з: 16335,19 грн - нарахованої пені за прострочене зобов`язання; 3150 грн - нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500 грн - штрафу (фіксована частина), 1046,06 грн - штрафу (процентна складова).

Як вбачається з матеріалів справи, з метою отримання банківських послуг відповідач звернулась до АТ КБ «Приватбанк», де підписала заяву б/н від 19 березня 2012 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження зазначених вимог позивач надав суду розрахунок заборгованості за договором б/н від 19 березня 2012 року, укладеного між «Приватбанком» та клієнтом - ОСОБА_1 , анкету-заяву, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в «Приватбанку», копію паспорта відповідача і документи, що підтверджують процесуальний статус банку.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17, зроблено висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема нараховану пеню за прострочене зобов`язання, нараховану пеню за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафи, відповідно до умов та правил надання банківських послуг.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифами банку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати заборгованості за нарахованими відсотками, неустойки (пені, штрафів) за прострочене зобов`язання саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За наведених обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг із Умов на правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже в даному випадку неможливо застосувати до спірних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України.

При цьому згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановленими ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання другої сторони до запропонованого договору.

З огляду на викладене відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Судом першої інстанції не було враховано згадану позицію Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, що призвело до невірного вирішення спору.

Враховуючи викладене, колегія суддів, приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 16335,19 грн - нарахованої пені за прострочене зобов`язання; 3150 грн - нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500 грн - штрафу (фіксована частина), 1046,06 грн - штрафу (процентна складова), підлягає скасуваню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Разом з тим, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено факт укладення кредитного договору між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 шляхом отримання позичальником кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом, та використання позичальником кредитних коштів, матеріали справи містять достатньо доказів отримання відповідачем кредитних коштів: анкета-заява, розрахунок заборгованості, не заперечення з боку відповідача факту користування кредитними коштами та наявність заборгованості по їх поверненню, а тому рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 1436,09 грн підлягає залишенню без змін.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення не можна назвати в повній мірі законним та обґрунтованим в розумінні ст.263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення в частині заборгованості за пенею і штрафами, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову, а в іншій частині залишити без змін.

Вирішуючи питання про судові витрати у справі відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України апеляційний суд виходить із такого розрахунку:

З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 122,75 грн (1436,09 грн (задоволена частинна вимог) х 100 : 22467,34 грн (ціна позову) = 6,39 %; позивач поніс наступні витрати: 1921 грн судового збору за подання позову х 6,39% = 122,75 грн).

Оскільки ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 листопада 2019 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2881,50 грн (1921 грн х 150%) до ухвалення судового рішення у справі, а отже підлягає розподілу судовий збір за подання апеляційної скарги на користь держави.

Так як, апеляційна скарга відповідача задоволена частково, то з неї підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 184,13 грн, в свою чергу з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2697,37 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11 липня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованості за пенею і штрафами скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 16335,19 грн пені за прострочене зобов`язання, 3150 грн пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500 грн штрафу (фіксована частина), 1046,06 грн штрафу (процентна складова) відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» () судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 122 грн 75 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2697 грн 37 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 184 грн 13 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 02 грудня 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Матківська М.В.

Міхасішин І.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.