Справа № 500/6166/19
Провадження № 2/500/2963/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 грудня 2019 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Пащенко Т.П.
при секретарі Топтигіній О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він є власником житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на право на спадщину. У вказаному будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який не проживає постійно за даною адресою з 2010 року, не підтримує з позивачем відносин, на дзвінки не відповідає. З огляду на зазначене, позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.
У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст.72 ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку.
В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва на право на спадщину за законом від 04.09.1996 року №650/871 (а.с.14), ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 .
В даному будинку зареєстровані подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , їх син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але ОСОБА_2 не мешкає за даною адресою, що підтверджується довідками Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області від 05.08.2019 року №1329, №1330, №1335 (а.с.10, 11, 13).
Також, відповідно до довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 28.08.2019 року (а.с.19) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за вказаною адресою.
Як вбачається з пояснень свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які є сусідами позивача, що підтверджується довідкою Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області від 05.08.2019 року №1331 (а.с.12), відповідач не проживає за вказаною адресою біля трьох-чотирьох років.
Відповідно до ст.129 Конституції України, ст.ст.12,13,77,78,79,80,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За таких обставин, оскільки відповідач за місцем реєстрації за адресою: по АДРЕСА_1 не проживає більше року, він втратив право користування житлом відповідно до ст.405 ч.2 ЦК України.
Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно ст.7 цього Закону зняття з реєстрація місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідач не мешкає в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, це відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання не надано доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності його у спірному приміщенні понад один рік є поважними.
Таким чином, будь-які правові підстави для перебування на реєстраційному обліку за адресою належного позивачу майна у відповідача відсутні.
Своїм перебуванням на теперішній час на реєстраційному обліку у житловому будинку АДРЕСА_1 , який належить позивачу, відповідач створює перешкоди в реалізації ним в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, тобто порушує ч.ч. 1,2 ст. 317, ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрація місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим позов задовольнити та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , оскільки позовні вимоги обґрунтовані.
За правилами ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст.ст.12, 13, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-289 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, -
Позов ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків « НОМЕР_1 », таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є підставою для зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків « НОМЕР_1 », на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків « НОМЕР_2 », судовий збір в розмірі 768.40 (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Т.П.Пащенко