Справа № 562/1055/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" листопада 2019 р. Здолбунівський районний суд

Рівненської області

в складі: головуючого судді Мичка І.М.

при секретарі Кондратюк Н.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Здолбунів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту , захист права власності шляхом визнання майна спільною сумісною власністю та виділ Ѕ частки майна, -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Здолбунів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно,-

в с т а н о в и в:

У поданій до суду заяві ОСОБА_1 просить визнати право власності на спадкове майно, а саме 5/6 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та 5/6 частин земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0823 га, яка розташована по АДРЕСА_2 . Свої вимоги обгрунтовує тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилася спадщина на вказане майно, і він як спадкоємець за заповітом прийняв спадщину, однак отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом не може, так як немає оригіналів правовстановлюючих документів на майно.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали повністю і просили його задоволити.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні позов визнала і не заперечувала проти його задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні, ОСОБА_3 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту, захист права власності шляхом визнання майна спільною сумісною власністю та виділ 1/2 частки майна.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Оцінивши в сукупності надані суду докази, врахувавши пояснення сторін, свідків, суд приходить до висновку про часткове задоволення як первісного, так і зустрічного позову.

Як встановлено в судовому засіданні, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що доводиться свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 . За життя покійний розпорядився своїм майном на випадок смерті, склавши 17 квітня 2002 року на користь позивача заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Банацькою Л.І. та зареєстрований в реєстрі за №1013.

Відповідно до копії спадкової справи №15/2016, заведеної приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Бондаренком О.В., заяви про прийняття спадщини у визначений законом строк подали ОСОБА_1 - син покійного, ОСОБА_3 - дружина покійного та ОСОБА_4 - мати покійного.

Згідно із п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Оскільки, позивачем не надано було оригіналів документів на спадкове майно, то приватний нотаріус відмовив у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом та рекомендував звертатися до суду, надавши письмові пояснення, які знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочин є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Так якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Так ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою України; нормативно-правовий акт від 16.01.2003 року статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Разом з тим ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Стаття 1233-1234 ЦК України визначає, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особина випадок своєї смерті. право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. право на заповіт здійснюється особисто. вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому (ч.1 ст.1236 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України.

Стаття 56 Закону України "Про нотаріат" визначає, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

17 квітня 2002 року щ 11 год.30 хв ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, за яким все своє майно де б воно не було і з чого воно б не складалося і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що за законом він матиме право заповів своєму синові ОСОБА_1 .

Отже, за своєю сутністю заповіт є одностороннім правочином - дією особи, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Однією з умов дійсності заповіту є його посвідчення.

Спеціальною нормою, яка передбачає підстави недійсності заповіту є ст.1257 ЦК України, якою визначено лише дві підстави недійсності заповіту.

Так, згідно ч.1 вказаної статті заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, а ч.2 передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, зо волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Таким чином, слід прийти до висновку, що заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. при цьому недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, коли волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складено особою, яка не мала на це права, коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Підставами недійсності заповіту відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом зазначає є, що заповіт було складено задовго до реєстрації їх шлюбу з покійним та його хворобою, і в подальшому воля заповідача змінилася.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним.

Судом встановлено, що до спадкового майна покійного ОСОБА_6 відноситься житловий будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрований в Здолбунівському МБТІ в реєстровій книзі №40, номер запису 220-216 на праві приватної власності за ОСОБА_6 - 1/2 частка згідно договору дарування /р№1474 від 18.05.1999р./, посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Банацькою Л.І. та 1/2 частка згідно договору дарування /р№1011 від 17.04.2002р/, посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Банацькою Л.І., що доводиться довідкою КП "Здолбунівське МБТІ" від 19.12.2016 року №769. Вказаний будинок був особистою власністю спадкодавця в розумінні ст.57 СК України, оскільки набутий ним на підставі договорів дарування і до реєстрації шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із роз`ясненнями, що надані у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка одного з подружжя, якому він належав, у тому числі і у випадках, коли суд відступає від начала рівності часток подружжя в спільній сумісній власності з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей або інтересів одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року (справа № 6-1447цс17).

За наведеного, майно, що належало одному з подружжя в порядку статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом.

Згідно висновку №146 судової будівельно-технічної експертизи від 26.07.2018 року, виконаної судовим експертом - ФОП ОСОБА_7 ринкова вартість будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1 станом на 25.07.2019 року становить 500700 грн., а ймовірно проведені у 2014 році ремонтні роботи - 41145 грн. У висновку зазначається, що оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували проведення ремонтних робіт і проведення саме цих робіт у 2014 році, про це йдеться лише в позовній заяві ОСОБА_3 . Проте рішення суду не може грунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, до спадкового майна відносить також земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0823 га, яка розташована по АДРЕСА_2 та належала ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВА №807192, який зареєстровано в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №00506 від 15 березня 2011 року, тобто в період дії норми частини 5 ст.61 СК України, якою передбачалося, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Дана норма діяла з 08.02.2011 року по 13.06.2012 року.

Аналізуючи вказану норму, спірна земельна ділянка набута ОСОБА_6 за час перебування ним у шлюбі з ОСОБА_3 є спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи вищевикладене,суд приходить до висновку до позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.264, 265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 5/6 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та на 5/12 частин земельної ділянки для будівництва для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0823 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер якої :00: 015:0183.

У решті позовних вимог відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та виділ Ѕ частки майна - задовольнити частково.

Визнати земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0823 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер якої : 00: 015:0183 , спільно сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_3 та виділити ОСОБА_3 Ѕ частку цієї земельної ділянки.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, в разі подання апеляційної скарги рішення суду набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 11 листопада 2019 року.

Суддя