ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2019 року м. Чернівці
Справа № 727/11443/17

Провадження №22-ц/822/1090/19

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: представників позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 , представника третьої особи Сплавника І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військового прокурора Чернівецького гарнізону на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах - Міністерство оборони України, треті особи на стороні позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військова частина НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів, головуючий у І-й інстанції Волошин С.О.,

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2017 року заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах Міністерства оборони України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 22 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Чернівецького ОВК із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності від травми, контузії, захворювання, пов`язаного з захистом Батьківщини, на підставі протоколу засідання ЦВЛК, довідки МСЕК, довідки про обставини травми, Акту спеціального службового розслідування, з яких видно, що відповідач отримав травмування (контузію) від вибуху пострілу РПГ-7 під час виконання службових обов`язків у районі проведення антитерористичної операції.
Зазначав, що 14 вересня 2017 року Департаментом фінансів Міністерства оборони України відповідачу проведено виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 97 440 грн.
Також вказував на те, що в період виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 у зв`язку із встановленням III групи інвалідності від травми, контузії, захворювання, пов`язаного з захистом Батьківщини, йому вже було проведено виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності від захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, тобто у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності на суму 85 260 грн (1 218*70=85 260).
У зв`язку з цим та враховуючи те, що згідно із заявою ОСОБА_2 останньому підлягала виплата одноразової грошової допомоги у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи, тобто у сумі 182 700 грн (1 218*150=182 700), на рахунки ОСОБА_2 перераховано різницю із загальної суми у розмірі 97 440 грн 0=97 440).
Посилався на те, що наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (станом на теперішній час - військова частина НОМЕР_1 ) від 02 березня 2017 № 141 «Про результати проведення службового розслідування за фактом надання недостовірних відомостей посадовими особами військової частини НОМЕР_1 у матеріалах спеціального службового розслідування за фактом отримання травми солдатом ОСОБА_2 » наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 29 серпня 2014 № 225 про результати проведення спеціального службового розслідування в частині, що стосується ОСОБА_2 , визнано таким, що втратив чинність, а довідку про обставини травми солдата ОСОБА_2 від 09.09.2014 скасовано та визнано недійсною. Згідно із зазначеним наказом обставини та характер отримання ОСОБА_2 травми суттєво відрізняються від достовірних, оскільки останній під час обстрілів 3 БТР-80 (бортові №№ 320. 321. 322) був водієм БТР-80 бортовий № НОМЕР_3 та не виконував бойового завдання у складі мобільної групи у складі 3 БТР-80 (бортові №№ 320. НОМЕР_4 ) та з ними не перебував.
Отже, ОСОБА_2 безпідставно отримав одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням III групи інвалідності від травми, контузії, захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, на суму 97 440 грн, яка підлягає стягненню в дохід держави.
Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь держави в особі Міністерства оборони України безпідставно отриману одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням III групи інвалідності від травми, контузії, захворювання, пов`язаного з захистом Батьківщини, у сумі 97 440 грн.
З матеріалів справи видно, що в липні 2019 року прокурор подав позовну заяву у новій редакції, в якій вказав, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26 червня 2019 року № 385 «Про результати проведення службового розслідування» скасовано дію наказів командирів військової частини НОМЕР_1 від 28 серпня 2014 №224 та 29 серпня 2014 року №225 про результати проведення спеціального службового розслідування, матеріали службового розслідування в частині, що стосується ОСОБА_2 , зареєстровані за №10 від 29 серпня 2014 року, визнано вважати недостовірними та недійсними, а довідку про обставини травми солдата ОСОБА_2 від 09 вересня 2014 року №11 скасовано та визнано недійсною.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 серпня 2019 року відмовлено заступнику військового прокурора Чернівецького гарнізону в прийнятті позовної заяви від 26 липня 2019 року в новій редакції про зміну підстав позову та повернуто позивачу.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
На зазначене рішення військовий прокурор Чернівецького гарнізону подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Крім того, апелянт в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 серпня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким прийняти до розгляду позовну заяву (в новій редакції).
Посилається на те, що рішення суду та ухвала суду першої є незаконними, необґрунтованими, а тому підлягають скасуванню.
Зазначає, що зміною підстав позову став наявний наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 26 червня 2019 року №385 «Про результати проведення службового розслідування», яким скасовано дію наказів командирів військової частини НОМЕР_1 від 28 серпня 2014 №224 та 29 серпня 2014 року №225 про результати проведення спеціального службового розслідування, матеріали службового розслідування в частині, що стосується ОСОБА_2 , зареєстрованих за №10 від 29 серпня 2014 року визнано вважати недостовірними та недійсними, а довідку про обставини травми солдата ОСОБА_2 від 09 вересня 2014 року №11 скасовано та визнано недійсною.
Вважає, що позивач має право до закінчення підготовчого засідання змінити предмет позову та підстави позову шляхом подання письмової заяви, а отже, ним дотримано вимоги ч. 3 ст. 49 ЦПК України, а позовна заява у новій редакції відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України. Змінюючи підстави позову, у цивільному процесуальному законодавстві відсутні вимоги у назві такої заяви «заяви про зміну підстав позову», натомість зазначено про подання письмової заяви, як у даному випадку, «позовної заяви ( у новій редакції)», що спростовує думку суду першої інстанції про неналежне оформлення указаної вище письмової заяви про зміну підстав позову. Законні інтереси, на захист яких поданий позов, розпочинаючи з 2017 року по теперішній час, залишаються порушеними особою, до якої пред`явлений позов.
Вказує на те, що прокурором змінено лише підстави позову, як це визначено цивільним процесуальним законодавством, а тому судом першої інстанції ) безпідставно та необґрунтовано не прийнято до розгляду та повернуто позивачу позовну заяву (в новій редакції), чим порушено норми частин 3, 5 статті 49 ЦПК України.
Станом на теперішній час наявний наказ командира частини, яким скасовано довідку про обставини отримання ОСОБА_2 травми, яка стала підставою для отримання ним ІІІ групи інвалідності, та у подальшому виплати, яка є предметом даного спору.
Суд першої інстанції визнав неналежними доказами показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які встановлюють ті обставини, що підтверджують заявлені прокурором позовні вимоги, тобто недостовірність наданих ОСОБА_2 документів з метою отримання ним одноразової грошової допомоги, а тому допомога набута у зв`язку з недобросовісністю набувача.
Службовим розслідуванням встановлено, що БТР-80 (бортовий номер НОМЕР_3 ), водієм якого був ОСОБА_2 , відповідно до бойового наказу не виконував бойового завдання у складі мобільної групи трьох БТР (бортові номери 320, 321, 322) та з ними не перебував, а у БТР-80 (бортовий номер НОМЕР_3 ), постріл снаряду (РПГ тощо) не влучав, а тому травм та контузій за таких обставин відповідач не міг отримати.
Апелянт вважає, що ОСОБА_2 , усвідомлюючи надання недостовірних даних командуванню військової частини НОМЕР_1 , безпідставно отримав одноразову грошову допомогу в розмірі 97 440 грн, достеменно знаючи, що він фактично не отримував травмування під час ведення бойових дій у зоні антитерористичної операції, на рапорті останнього відсутня резолюція командира, без якого неможливо проводити службове розслідування, тобто виплачені кошти йому не належать, що свідчить про його недобросовісність, як набувача.
На апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Зазначає, що обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, повинні існувати як на момент звернення з позовом до суду, так і на момент розгляду справи судом. Наказ № 385 від 26 червня 2019 року «Про результати службового розслідування», на який, як на підставу позову від 17 листопада 2017 року, прокурор посилався в уточненій позовній заяві від 25 липня 2019 року, на момент відкриття судом провадження у справі не існував, правовідносини за вказаним наказом виникають лише з моменту його видання, тобто з 26 червня 2019 року, тому він не може бути підставою для позовної заяви від 17 листопада 2017 року.
Встановлення придатності за станом здоров`я до військової служби, установлення причинного зв`язку захворювання, травм з проходженням військової служби віднесено до виключної компетенції військово-лікарської експертизи.
Довідка військово-лікарської комісії №1119 від 07 серпня 2014 року Чернівецького військового госпіталю в/ч НОМЕР_5 , Військово-лікарської комісії психоневрологічного профілю ГВМКЦ «ГВКГ» МО України від 15 грудня 2014 року, протокол Центральної військово-лікарської комісії №2036 від 08 червня 2015року, якими у ОСОБА_2 встановлено наявність пов`язаних з виконанням обов`язків по захисту Батьківщини захворювань, та на підставі яких йому встановлено 3 групу інвалідності, є чинними, не оскаржувалися в судовому порядку і відповідно до п.11 Порядку № 975, затвердженого Постановою КМУ № 975 від 25 грудня 2013 року, є безумовною підставою для отримання позивачем одноразової грошової допомоги.
Акт про нещасний випадок № 10/36 є чинним та не визнаний в судовому порядку недійсним. Чинне законодавство України не надає можливості за наказом командира частини, де відбувся нещасний випадок, скасувати комісійний Акт про нещасний випадок, Довідки та постанови військово-лікарської комісії.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право ОСОБА_2 на отримання грошової допомоги підтверджується належними письмовими доказами, які є чинними на даний час, не скасовані і не оспорені, та встановлені в них обставини не можуть спростовуватись показаннями свідків. Вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів у сумі 97 440 грн, які, за твердженням позивача, безпідставно набуті відповідачем, не знайшли свого підтвердження в частині того, що позивач, при перерахуванні указаних коштів, помилявся у вчиненні своїх дій.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
З матеріалів справи видно, що ухвалою Шевченківського районного суду Чернівецької області від 22 серпня 2019 року відмовлено заступнику військового прокурора Чернівецького гарнізону у прийнятті позовної заяви в новій редакції від 26 липня 2019 року, яку повернуто позивачу.
Частиною 2 статті 353 ЦПК України визначено, що заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
Відповідно до частини 1 статті 189 ЦПК України одним із завдань підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.
Відповідно до частини 3 статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстави позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Отже, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняте судове рішення. Цей матеріальний зміст позовних вимог позивача проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.
Законодавцем передбачене право судді під час підготовчого засідання заслухати уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розгляд відповідних заяв (пункт 4 частина 2 статті 197 ЦПК України). Таке уточнення може стосуватися уточнень раніше заявлених вимог без зміни їх суті (помилки в датах, прізвищах, неточність формулювання). Однак, з огляду на права, надані сторонам процесуальним Законом фундаментально відносно тексту позову, позивач може: збільшувати/зменшувати розмір позовних вимог (стосується вимог у грошовому вимірі), змінити підставу або предмет позову. І цей перелік є вичерпним.
Зміна підстав позову відбувається тоді, коли позивач в рамках конкретної позовної вимоги, в обґрунтування раніше заявлених позовних вимог (предмету позову) посилається на інші обставини, якими він ці (перші) позовні вимоги обґрунтовував.
З матеріалів справи видно, що звертаючись до суду у листопаді 2017 року, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь держави в особі Міністерства оборони України безпідставно отриману одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням III групи інвалідності від травми, контузії, захворювання, пов`язаного з захистом Батьківщини, у сумі 97 440 грн. До закінчення підготовчого засідання прокурор подав до суду позовну заяву про стягнення безпідставно отриманих коштів (у новій редакції), однак послався на новий доказ - наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 26 червня 2019 року №385 «Про результати проведення службового розслідування».
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивачем не було змінено ні предмет, ні підставу позову, а Наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 26 червня 2019 року № 385 «Про результати проведення службового розслідування» був долучений до матеріалів справи і цьому доказу судом першої інстанції дано правову оцінку. А тому порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, при постановленні судом ухвали від 22 серпня 2019 року апеляційним судом не встановлено.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з квітня 2014 року проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ), був водієм колісних бронетранспортерів, приймав участь в АТО.
Згідно з виписним епікризом медичної карти стаціонарного хворого у період з 14 липня 2014 року по 07 серпня 2014 року позивач знаходився на обстеженні та лікуванні у неврологічному відділенні Чернівецького військового госпіталю з діагнозом вегето-судинна дистонія із цефалічним синдромом, гострий двобічний післятравматичний кохлеарний неврит.
26 серпня 2014 року відповідач звернувся до командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 з рапортом, в якому просив провести розслідування за фактом його травмування при виконанні бойового завдання в зоні АТО 17 червня 2014 року поблизу міста Металіст. До рапорту позивачем додано виписний епікриз та довідку (Т.1 а.с. 66).
29 серпня 2014 року наказом командира військової частини, польова пошта НОМЕР_2 № 224, з метою уточнення причин та умов факту травмування військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_2 , водія 2 аеромобільної десантної роти, за вказаним фактом призначено спеціальне розслідування (Т.1 а.с. 67).
Зі змісту наказу командира військової частини, польова пошта НОМЕР_2 , від 29 серпня 2014 року "Про результати проведення спеціального розслідування за обставинами травмування військовослужбовця солдата ОСОБА_2 " № 225 видно, що солдат ОСОБА_2 отримав травмування під час виконання службових обов`язків військової служби у районі проведення АТО внаслідок вибуху пострілу РПГ-7 (Т.1 а.с. 71-72).
З акту про нещасний випадок №10/36 від 29 серпня 2014 року видно, що 17 червня 2014 року, близько 14 години 20 хвилин, поблизу населеного пункту Металіст Луганської області, під час виконання бойового завдання солдат ОСОБА_2 разом із екіпажем потрапив у засідку, в результаті чого отримав травми голови та вух (контузію) внаслідок близького вибуху пострілу РПГ 7. Перша медична допомога не надавалася. Причинами нещасного випадку є виконання службових обов`язків військової служби у районі проведення АТО, внаслідок чого солдат ОСОБА_2 отримав травмування (контузію) (Т.1 а.с. 81-83).
Актом спеціального розслідування випадку загибелі та поранення військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 від 29 серпня 2014 року встановлено, що обставини, за яких стався випадок, а саме поранення (контузія) ОСОБА_2 , пов`язані з виконанням обов`язків військової служби у районі проведення антитерорестичної операції (Т.1 а.с. 68-70).
На підставі акта розслідування від 29 серпня 2014 року, проведеного згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 29 серпня 2014 року №224, солдату ОСОБА_2 видано довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №11, з якої видно, що 17 червня 2014 року, близько 14:20 год., поблизу н.п. Металіст Луганської області внаслідок вибуху пострілу РПГ-7 відповідач отримав травму голови та вух у районі проведення АТО, одержав вегетосудинну дистонію із цефалічним синдромом. Гострий двобічний післятравматичний кохлеарний неврит (т.1 а.с. 80).
Свідоцтвом про хворобу №1669-п від 15 грудня 2014 року, виданим ВЛК психоневрологічного профілю ГВМКЦ "ГВКГ", підтверджується встановлений ОСОБА_2 діагноз: затяжний виражений стресовий розлад, тривалий астено-депресивний синдром, гостра сенсоневральна приглухуватість, більше виражена праворуч, внаслідок акубаротравми, пов`язаний із проходженням військової служби (Т.1 а.с. 84-85).
21 січня 2015 року ОСОБА_2 звільнений з військової служби на підставі висновку військово-лікарської комісії психоневрологічного профілю ГВМКЦ «ГВКГ» МО України від 15 грудня 2014 року про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку (т.1 а.с. 84-86).
Відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальної експертної комісієї № 580 від 13 березня 2015 року ОСОБА_2 внаслідок отриманих захворювань, пов`язаних із проходженням військової служби, встановлено третю групу інвалідності (т.1 а.с. 87).
Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 "Про виплату грошової допомоги солдату у відставці ОСОБА_2 " № 272 від 10 липня 2015 року відповідачу виплачено одноразову грошову допомогу у сумі 85 260 грн (Т.1 а.с. 98-99).
25 вересня 2015 року військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_2 прийнято наказ "Про виплату грошової допомоги солдату у відставці ОСОБА_2 ", відповідно до якого останньому виплачено одноразову грошову допомогу у сумі 97 440 гривень (Т.1 а.с. 104-105).
02 березня 2017 року командир військової частини - польова пошта НОМЕР_2 прийняв наказ "Про результати проведення службового розслідування по факту надання недостовірних відомостей посадовими особами військової частини НОМЕР_1 у матеріалах спеціального службового розслідування за фактом отримання травми солдатом ОСОБА_2 " №141, яким наказ командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 29 серпня 2014 року № 225 «Про результати проведення спеціального службового розслідування ОСОБА_2 » визнано таким, що втратив чинність, у зв`язку з недостовірністю наданих відомостей зі сторони ОСОБА_2 про обставини та характер отримання ним травми та проведене неналежним чином спеціальне службове розслідування; по даному факту довідку про обставини травми солдата ОСОБА_2 №11 від 09 вересня 2014 року скасовано та визнано недійсною.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2019 року у справі №824/65/18-а апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової прокуратури Чернівецького гарнізону про визнання протиправним та скасування наказу скасовано. Прийнято постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) від 02 березня 2017 року №141 (том 1 а.с.170-175).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26 червня 2019 року № 385 «Про результати проведення службового розслідування» скасовано дію наказів командирів військової частини НОМЕР_1 від 28 серпня 2014 №224 та 29 серпня 2014 року №225 про результати проведення спеціального службового розслідування, матеріали службового розслідування в частині, що стосується ОСОБА_2 , зареєстрованих за №10 від 29 серпня 2014 року визнано вважати недостовірними та недійсними, а довідку про обставини травми солдата ОСОБА_2 від 09 вересня 2014 року №11 скасовано та визнано недійсною.
Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до підпункту 4 частини 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції на момент виплати допомоги) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Підпунктом 1 пункт 6 «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядку) (в редакції на момент виплати спірної допомоги) встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у разі встановлення інвалідності III групи.
Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військо-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2036 від 08 червня 2015 року ЗЧМТ (контузія -2014 р.) акубаротравма солдата ОСОБА_2 , за якою він на підставі Свідоцтва про хворобу №1669-п від 15 грудня 2014 року, виданого ВЛК психоневрологічного профілю ГВМКЦ "ГВКГ" МО України за ст. 17-а, 83-б графи ІІ Розкладу хвороб, непридатний до військової служби з виключенням з військової служби, та яка призвела до розвитку "затяжного вираженого стресового розладу, тривалого астено-депресивного синдрому, гострої сенсоневральної приглухуватості, більше вираженої праворуч, внаслідок акубаротравми, вегетосудинної дистонії, стійкого цефалічного синдрому" - травма, контузія, захворювання, визнані такими, що пов`язані із захистом Батьківщини. Зазначено про відміну постанови по причинному зв`язку захворювань за Свідоцтвом про хворобу №1669-п від 15 грудня 2014 року, яке було видане ВЛК психоневрологічного профілю ГВМКЦ "ГВКГ" МО України (т.1 а.с. 90-91).
З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 була призначена та виплачена одноразова грошова допомога у зв`язку з встановленою інвалідністю ІІІ групи, яка настала внаслідок поранення (контузії), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби.
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Тобто, зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна.

Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Разом з тим, у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Тлумачення наведених норм закону дає підстави для висновку, що зайво сплачену суму допомоги може бути стягнуто позивачем за умови зловживань з боку відповідача або подання ним недостовірних даних. Законодавцем передбачені лише два виключення із цього правила: якщо виплата відповідних грошових сум сталася внаслідок рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; у разі недобросовісності зі сторони набувача.
Правильність розрахунків, за якими проведено виплати, а також добросовісність набувача, презюмується, тому тягар доказування рахункової помилки та недобросовісності набувача покладено на платника відповідних грошових сум.
До подібних висновків щодо застосування статті 1215 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постановах: від 22 січня 2014 року № 6-151цс13, від 02 липня 2014 року № 6-91цс14. Ці висновки підтвердила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, правомірність вимоги про повернення отриманої допомоги ОСОБА_2 , як недобросовісністю набувача, згідно зі статтею 81 ЦПК України, має довести позивач.
А тому необхідно встановити чи сталася виплата відповідачу допомоги у розмірі 97 440 грн внаслідок рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату, чи у зв`язку з недобросовісністю набувача.
З матеріалів справи видно, що 25 вересня 2015 року військовим комісаром Чернівецького обласного військового комісаріату прийнято наказ "Про виплату грошової допомоги солдату у відставці ОСОБА_2 ", відповідно до якого останньому виплачено одноразову грошову допомогу у сумі 97 440 грн (т.1 а.с. 104-105).
Доказів про набуття відповідачем 97 440 грн у результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять, на такі обставини сторони не посилаються.
Пунктом 19 Порядку встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста є наслідком: вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
В матеріалах справи відсутні докази, що отримана відповідачем допомога нарахована та отримано останнім внаслідок недобросовісних дій з його боку або інших дій, визначених у пункті 19 Порядку. А наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 26 червня 2019 року № 385 «Про результати проведення службового розслідування» такого висновку не спростовує.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи.
У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).
Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року, «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року).
Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Зокрема, постановою сьомого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2019 року по справі №824/65/18-а, яка набрала законної сили, встановлено, що під час службового розслідування 2017 року не встановлено осіб, які причетні до складання акту спеціального розслідування у 2014 року, їх не опитано та не з`ясовано обставини щодо одержання позивачем контузії, не надано належної оцінки тому факту, що результатами спеціального службового розслідування складено акт про нещасний випадок №10/36, який ніким не скасовано, не надано оцінку висновками лікарських установ, що встановили причинний зв`язок між отриманою позивачем травмою (контузія) та виконанням ним обов`язку щодо захисту Батьківщини. Факт існування у ОСОБА_2 встановленого військово - лікарською комісією ураження органів слуху внаслідок акубаротравми є безспірним.
Апелянт аргументує вимоги скарги тим, що станом на 17 листопада 2017 року прокурор звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 безпідставно отриманих коштів на підставі наказу командира військової частини від 02 березня 2017 року № 141, який постановою адміністративного суду було визнано протиправним та скасовано, та на підтвердження позовних вимог винесено інший наказ № 385 від 26 червня 2019 року, який на час звернення до суду з позовом не існував. При цьому вважає, що законні інтереси, на захист яких поданий позов, розпочинаючи з 2017 року по теперішній час, залишаються порушеними особою, до якої пред`явлено позов.
Так, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав або законних інтересів позивача. Суд першої інстанції відкинув як доказ наказ від 26 червня 2019 року № 385 «Про результати проведення службового розслідування», оскільки результати цієї перевірки були відсутні на момент звернення до суду.
Як видно з матеріалів справи, накази про результати проведення службового розслідування є одним з доказів на підтвердження обставин, що обгрунтовують вимоги позивача, однак суд першої інстанції, відмовляючи у позові, прийшов до такого висновку на підставі сукупності доказів, яким дав належну оцінку. А дані, які містяться в наказі про результати проведення службового розслідування, висновки суду першої інстанції про відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги позивача, не спростовують.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, прийшов до правильного висновку, що позивач не надав суду доказів того, що при виплаті допомоги ОСОБА_2 у розмірі 97 440 грн було допущено рахункову помилку або будь-які порушення чи зловживання з боку відповідача, які призвели до призначення та отримання допомоги у вищенаведеному розмірі, що є його процесуальним обов`язком.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військового прокурора Чернівецького гарнізону залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 серпня 2019 року та рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повної постанови - 02 грудня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк