Дата документу 02.12.2019 Справа № 317/3640/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 317/3640/17 Головуючий у 1 інстанції Ачкасов О.М.
Провадження №22ц/807/2841/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 13 травня 2019 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що 18.06.2007 року між Банком та відповідачем було укладено кредитний договір №zpjkg200000029, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4000 доларів США на термін до 17.06.2027 р. зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Станом на 26.10.2017 р. у відповідача за вказаним кредитним договором виникла заборгованість в розмірі 6534,25 доларів США, однак, враховуючи, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача лише частину суми заборгованості за кредитом, а саме 3959,63 доларів США.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 13 травня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №zpjkg200000029 від 18.06.2007 року у сумі 3959,63 (три тисячі дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) доларів США 63 центів, що за курсом 26,77 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.10.2017 року складає 105999,30 (сто п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 30 копійок. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Акцент Банк» відступив право вимоги за кредитним договором, що підтверджується копією Додаткової угоди № 1 до Договору факторингу № 1 від 01.11.2007 року, а отже ПАТ КБ «ПриватБанк» є належним позивачем. Крім цього, факт наявності заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 11.03.2019 року.

На вказане рішення ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість, незаконність рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 13 травня 2019 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що 01 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено Договір факторингу № 1 від 01.11.2007 року, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» відступило, а ПАТ «Акцент-Банк» прийняло вимоги за кредитним договором ОСОБА_1 , а отже ПАТ КБ «ПриватБанк» є неналежним позивачем. Щодо додаткової уuоди № 1 від 25.04.2014 року до Договору факторингу від 01.11.2007 року, на підставі якої судом першої інстанції було встановлено факт зворотнього відступлення вимоги на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» скаржник посилаючись на ст. 95 ЦПК України, вважає, що вказані докази не повинні були прийматись судом першої інстанції, у зв`язку з відсутністю їх оригіналів. Інформаційну довідку № 158993883 від 11.03.2019 року, ОСОБА_1 також вважає неналежним доказом підтвердження прав вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки вказаний у неї тип обтяження іпотека зареєстрований 05 липня 2007 року, а розмір основного зобов`язання складає 20000 дол. США, при тому, що кредитний договорі укладено 19.08.2007 року із сумою 4000 дол. США.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 03 жовтня 2019 року (а.с. 176-177) в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2

18 жовтня 2019 року від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив, в якому, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено без порушень норм матеріального і процесуального права, АТ КБ «ПриватБанк» просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначають, що в матеріалах справи міститься належним чином засвідчена копія Додаткової угоди № 1 від 25.04.2014 року до договору факторингу № 1 від 01.11.2007 р.,, яка підтверджує права Кредитора/ПриватБанка до Боржника ОСОБА_1 Інформаційна довідка з Державного реєстру іпотек також підтверджує, що ПриватБанк залишається на сьогодні Кредитором та Іпотекодержателем за кредитним договором.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Так, вбачається з матеріалів справи, крім того, визнається учасниками справи, що 18 червня 2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №zpjkg200000029 (а.с. 11-12).

За умовами вказаного кредитного договору Банк зобов`язався надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 18 червня 2007 року по 17 червня 2027 року включно, у вигляді термінового кредиту у розмірі 4000 дол. США.

У листопаді 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вказаним кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідачем не надано своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, було встановлено, що 01 листопада 2007 року ПриватБанк (Клієнт) та ЗАТ «Акцент-Банк» (Фактор) уклали Договір факторингу № 1 (а.с. 30-31).

За умовами зазначеного договору факторингу Клієнтом здійснено відступлення прав вимоги на отримання на свою користь від Боржників платежів по кредиту, відсоткам, комісіям, винагородам, інших платежів, неустойки (штрафу, пені) які існують у Клієнта відповідно до умов Договорів на дату укладання цього договору згідно з Розрахунком (Додаток № 1 до цього договору).

З виписки з договору факторингу (Додаток № 1 від 01.11.2007 р.) вбачається, що Кредитор ЗАТ КБ «ПриватБанк» відступив право вимоги на користь ЗАТ «Акцент-Банк» в тому числі і за кредитним договором №zpjkg200000029 від 18.06.2007 року, боржник за яким є ОСОБА_1 (а.с. 44).

Частиною 1 ст.1077 ЦК передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч.1 ст.1078 ЦК).

Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (ст.1079 ЦК). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка піддягає виконанню, а також вказано фактор, якому має бути здійснено платіж.

Статтею 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом (стаття 514 ЦК України).

В матеріалах справи також міститься фотокопія додаткової угоди № 1 від 25 квітня 2014 року до Договору Факторингу № 1 від 01.11.2007р. (а.с. 71-74).

Пунктом 1 вказаної додаткової угоди сторони узгодили про внесення змін до Договору, зокрема п. 10 викладено у наступній редакції: у разі невиконання Боржниками (Іпотекодавцями) будь-яких умов за договорами про іпотечний кредит і/або договорами іпотеки, Фактор має право вимагати від Клієнта про зворотне відступлення права вимоги, які були відступлені Клієнтом за цим Договором. В цьому разі Фактор передає, а Клієнт зобов`язується прийняти всі права вимоги за кредитними договорами, перелік яких визначається у вимозі Фактора. Передача Фактором зворотнього відступлення права вимоги здійснюється на підставі його письмових вимог, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Пунктом 13 додаткової угоди встановлено, що при зворотньому відступленні права вимоги Фактор зобов`язання не пізніше наступного дня з моменту отримання грошей згідно п.11,12 цього Договору надати Клієнту оригінали договорів, за якими здійснюється відступлення права вимоги, та розрахунки заборгованості в розрізі кожного боржника за переліком договорів, визначеним в Вимозі. Передача документів, зазначених в цьому пункту, здійснюється на підставі Акту прийому-передачі.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 30 січня 2019 року задоволено клопотання ОСОБА_1 , та витребувано у ПАТ КБ «ПриватБанк» оригінали письмових доказів, а саме: додатковий договір від 25.04.2014 року до договору факторингу; акт до додаткового договору від 25.04.2014 року; докази оплати зворотнього відступлення прав вимоги за додатковим договором до договору факторингу від 25.04.2014 року (а.с. 114).

Відповіддю АТ КБ «ПриватБанк» від 19 лютого 2019 року № 21520-ВБ повідомлено суд, що надати оригінали вищезазначених договорів не вбачається можливим, оскільки в архівах банку вони не виявлені (а.с. 125).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1,6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно з частиною другою статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пункту 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики № 55 від 07 квітня 2003 року «ДСТУ 4163-2003» відмітку про засвідчення копії документа складають із слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Всупереч тому, що позивачем не було надано оригінали письмових доказів у зв`язку з їх відсутністю, судом першої інстанції безпідставно встановлено факт укладання зворотньої вимоги, та наявність у АТ КБ «ПриватБанк» права на звернення з даним позовом.

Так, вбачається з матеріалів справи, що наявна у матеріалах справи копія Додаткової угоди № 1 від 25 квітня 2014 року до Договору Факторингу № 1 від 01.11.2007 року не містить відмітки про належне засвідчення копії документа.

Таким чином, суд першої інстанції прийняв рішення за відсутності у матеріалах справи належним чином засвідчених письмових доказів.

Частиною 1 ст. 78 ЦПК України встановлено, що Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Також, приписами ч. 2 ст. 78 ЦПК України, передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Також помилковим є посилання суду першої інстанції, що належність кредитора за кредитним договором №zpjkg200000029 від 18.06.2007 року підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 11.03.2019, номер інформаційної довідки 158993883, відповідно до якої обмеження зареєстровано 05.07.2007 року, об`єкт обтяження: АДРЕСА_1 , іпотекодержатель: ЗАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 128-130).

Так, з вказаної довідки вбачається, що підставою обтяження є іпотечний договір № 1283 від 19.06.2007 року, зареєстрований приватний нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Банковської Ю.В., на розмір основного зобов`язання у сумі 20000 дол. США, в той час, як предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором №zpjkg200000029 від 18.06.2007 року.

Також, не є належним доказом на підтвердження прав Кредитора виписка за рахунком № НОМЕР_1 , надана представником АТ КБ «ПриватБанк» до відзиву на апеляційну скаргу. Так із вказаній виписці вбачається, що перенесення заборгованості відбулось на підставі додаткової угоди від 30 травня 2014 року, натомість вказана додаткова угода від 30.05.2014 року в матеріалах справи відсутня.

З урахуванням того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до суду про стягнення заборгованості, посилаючись на порушення своїх прав щодо неотримання всіх нарахованих сум заборгованості, та просить стягнути їх на свою користь, колегією суддів встановлено, що відповідно до ч. 4 ст. ЦПК України права ПАТ КБ «ПриватБанк» не були порушені відповідачем, оскільки ще 01 листопада 2007 року відбулось відступлення права вимоги за цим кредитним договором ЗАТ «Акцент-Банк», що, в свою чергу, припинило права ПриватБанк на отримання будь-яких грошових коштів за вказаним кредитним договором на свою користь, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи, що рішення суду першої інстанції скасовано, та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову, з позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати понесені ОСОБА_1 , а саме: за подання заяви про перегляд заочного рішення у розмірі 352,40 грн. (а.с. 54) та за подання апеляційної скарги у розмірі 2400 грн., що разом складає 2752,40 грн.

Керуючись ст.ст. 7 ч. 13, 141, 367, 369 ч. 1, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 13 травня 2019 року по цій справі скасувати, прийняти нову постанову за якою:

«Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2752 (дві тисячі сімсот п`ятдесят дві) гривні 40 копійок.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 02 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: