ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1815/19 Справа № 206/6390/17 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача та встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И Л А:

28 листопада 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та встановлення факту, що має юридичне значення, в якому просив встановити факт, що станом на 08.08.2017, відповідач одержав від нього, в рахунок виконання зобов'язання за кредитним договором, 33187,21 доларів США; станом на 08.08.2017 переплата за кредитним договором складає 601,83 доларів США; станом на 08.08.2017 загальний залишок заборгованості за кредитним договором складає 6523,17 доларів США, станом на 08.08.2017 заборгованість за процентами, комісіями, штрафними санкціями за кредитним договором відсутня (т.1 а.с.1-3).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та встановлення факту, що має юридичне значення - відмовлено у повному обсязі (а.с.177-179).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів (а.с.183-187).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.06.2005 між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № DNHDGK01270066.

Умовами договору сторони встановили наступне: п.п. 1.1. Банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 16.06.2025 включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 21400 доларів США на наступні цілі: купівля житла у сумі 18000 доларів США та на сплату страхових платежів у сумі 3400 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту, відповідно до п. 3.11. даного договору. Періодом сплати вважати період з 12 по 17 число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком комісії, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється у наступному порядку:

щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 220, 57 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами банку відповідно до п. п. 2.2.9, 4.3;

п. 3.1. сторони погодили, що за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку по дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п.1.1. даного договору;

п. 3.3. сторони погодили, що кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно п. п. 2.2.9., 4.3. цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі - простроченої комісії по кредиту, далі - комісії по кредиту, далі - прострочених відсотків по кредиту, далі - відсотків по кредиту, далі простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилась (у т.ч. сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом (т.1 а.с.4-5).

27.10.2017 позивач звернувся до відповідача з заявою про надання інформації щодо виконання умов кредитного договору (т. 1 а.с.18-19).

06.11.2017 у відповідь на звернення позивача, відповідачем було надано інформацію про неможливість надіслати довідку про наявність або відсутність заборгованості за кредитним договором, також, повідомлено про можливість звернутись до відділення банку для отримання відповідної інформації (т. 1 а.с.20).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що дані вимоги є необґрунтованими та недоведеними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України) .

Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність», відповідно до ст.. 2 якого, банківським кредитом визнається будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання сплати процентів та інших зборів з такої суми.

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договірне зобов'язання повинне виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладення договору. Станом на дату ухвалення рішення судом першої інстанції інформація про визнання кредитного договору в частині та/або повністю недійсним чи неукладеним відсутня.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до позовної заяви було долучено виписку по кредитному договору за період 08.06.2005 - 08.08.2017, надану ПАТ "КБ "ПРИВАТБАНК". Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представником відповідача було надано виписки по рахункам позивача з 17.06.2005 по 01.12.2017

Доводи апеляційної скарги, що Відповідач не заперечував проти того, що розрахунок заборгованості за кредитним договором № DNHDGK01270066 від 17.06.2005 року, складений ОСОБА_1, є належним доказом, колегія суддів відхиляє, так як, документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, її розмір, дати та суми платежів та списань за кредитним договором є документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Надані виписки, до документів первинної бухгалтерської документації не відносяться.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виписка з рахунку є належним доказом лише для облікових цілей, а також вірно відхилив надані позивачем та відповідачем виписки по рахунку, як такі, що не відповідають вимогам п. 4.8., п. 5.5. постанови Правління НБУ 18.06.2003 № 254, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.07.2003 за № 559/7880 «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України».

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що наданий розрахунок за кредитом, підготовлений позивачем - є відображенням односторонніх арифметичних обчислень позивача і не є правовою підставою для встановлення юридичних фактів.

В той же час, ні зі сторони позивача, ні зі сторони відповідача суду не надано первинних бухгалтерських документів щодо видачі кредиту, його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), а тому, можливість перевірити розрахунки надані позивачем відсутня.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлялося клопотання про витребування доказів (оригіналів кредитного договору, письмових виписок з кредитного рахунку, детального розрахунку заборгованості), яке ухвалою суду першої інстанції від 10.01.2018 повернено заявнику без розгляду, як таке, що не відповідало вимогам п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 183, ч. 2 ст. 183, ч. ч. 1, 4 ст. 84 ЦПК України (т.1 а.с.38-40, 47).

Однак, повторно вказане клопотання позивачем в суді першої інстанції не заявлялось. Не скористався апелянт своїм правом клопотати про витребування доказів і в суді апеляційної інстанції.

Клопотань про проведення відповідної експертизи позивачем, протягом розгляду справи, також не заявлялось.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 76-81 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що дані вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували правильність розрахунку за кредитним договором.

Таким чином, відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Судом першої інстанції правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: