Справа № 368/1230/18
Рішення 2/368/88/19

Іменем України

"15" березня 2019 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого - судді Шевченко І.І.

при секретарі Назаренко А.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Клапчука Ф.П.

відповідача ОСОБА_3

та представника відповідача адвоката Матюшенкова Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлик цивільну справу в загальному позовному провадженні за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право на житло, -

в с т а н о в и в:

позивач та її представник просять суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, таким, що втратив право на користування житловим будинком та зняти його з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 704,80 гривень та витрат на правову допомогу адвоката, обґрунтовуючи позов наступним.

17.03.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, у зв'язку з чим виконавчим комітетом Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області було видано свідоцтво про одруження серія НОМЕР_3 від 17.03.2016 року.

Від спільного шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Подружнє життя з відповідачем у позивача не склалося, оскільки як виявилось згодом їхні характери є зовсім різними, погляди позивача та відповідача на подружнє життя не співпадали. Позивач та відповідач не могли знайти порозуміння. Враховуючи вищезазначені обставини спільне проживання позивача та відповідача як подружжя стало неможливим. У зв'язку з чим згідно рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 02.07.2018 р. шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

Позивач є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки Горохуватської сільської ради № 339 від 23.08.2018 року у зазначеному будинку зареєстрований ОСОБА_3, тобто відповідач.

Відповідач починаючи з грудня 2017 року, тобто вже протягом року не проживає у будинку, який належить позивачу.

Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України є всі підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, а саме: будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, оскільки він не проживає у будинку протягом одного року.

При цьому, позивач як власник будинку, має право звернутись до суду із позовною заявою про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України позивач як власник майна має права безперешкодно користуватись своєю власністю та таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення права власника держава, в особі судів, забезпечує захист права власності від порушень з боку іншої особи.

Згідно ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно от. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України у разі створення перешкод у користуванні власністю позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме усунення перешкод в користуванні майном та визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Реєстрація відповідача у будинку перешкоджає позивачу у володінні та розпорядженні її власністю.

Таким чином, відповідача слід визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, висилити та зняти з реєстрації

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, у разі визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» він підлягає зняттю з реєстрації.

Відповідач та його представник позовні вимоги позивача не визнають та заперечують проти їх задоволення, виходячи з наступного. Він та позивач перебували у зареєстрованому шлюбу з 2016 р., але шлюб було розірвано у липні 2018 р. Проте, він з позивачем проживав однією сім'єю як чоловік та дружина ще з 2000 р. та в ІНФОРМАЦІЯ_8. у них народилася дочка - ОСОБА_5. Після розірвання шлюбу позивач робила його життя нестерпним і в кінці грудня 2017 року вигнала з житлового будинку, а тому він змушений зараз проживати за місцем своєї роботи у приміщенні, яке пристосоване для проживання. Ним подано позов до позивача про вселення, що свідчить про те, що він має намір і надалі проживати у будинку.

Суд, вислухавши сторони та їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює і право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до статті 47 Конституції України і частини третьої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Позивач ОСОБА_1 є власником 2/3 житлового будинку АДРЕСА_2, що підтверджується рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 19.05.2000 р.

Власником 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_2 був ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_9.

Спадкоємцями майна померлого ОСОБА_6 є ОСОБА_7 та ОСОБА_8, про свідчать матеріали спадкової справи, копія якої міститься матеріалах справи на а.с. 88-112.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.03.2016 р.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 02 липня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано.

Сторони до реєстрації шлюбу проживали разом з січня 2000 р. по 29.05.2015 р., що підтверджується довідкою від 21.01.2019 р. та й те, що в них є неповнолітня дитина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, де в розділі батьки зазначено наступне: мати - ОСОБА_1 та батько ОСОБА_3.

Окрім того, згідно інформації виданої виконкомом Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 із 17.01.2004 р.

ОСОБА_3 вселено та зареєстровано у житловому будинку за згодою власника як члена сім'ї ОСОБА_1

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Частиною четвертою статті 3 СК України передбачено, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Так, згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають, окрім дружини власника, дітей і батьків також інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Підстави втрати членом сім'ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Інших підстав для втрати членом сім'ї власника житла права користування житлом ЦК України не визначає.

Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною першою статтею 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Після припинення сімейних відносин між сторонами у справі, ОСОБА_3 не позбавлений права користуватися житловим будинком АДРЕСА_4 та проживати у ньому, оскільки сам по собі факт припинення сімейних відносин не є правовою підставою для припинення права користування займаним жилим приміщенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Копією довідки, виданої виконкомом Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області встановлено, що ОСОБА_3 дійсно зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 але за даною адресою з 28.12.2017р не проживає.

Окрім того, позивачем на підтвердження її позовних вимог подано і декілька актів, складеними депутатом Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області вбачається, що за адресою - АДРЕСА_6 було проведено акт обстеження умов сім'ї ОСОБА_1, яка проживає за вказаною вище адресою та разом з нею проживають діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6. Окрім того, у такому будинку не проживає, але зареєстрований ОСОБА_3 з 2017 року.

Довідкою, виданою головою ФГ «ЛОРАК» вбачається, що ОСОБА_3 про те, що він дійсно тимчасово проживає за місцем своєї роботи у Фермерському Господарстві «Лорак» за адресою АДРЕСА_7. Проживає він у зв'язку з відсутністю іншого місця проживання за сімейними обставинами.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що з позивачем спілкується двічі на місяць і знає, що відповідач ображав позивача та часто билися. А також повідомила, що відповідач не проживає у будинку з кінця грудня 2017 р.

Свідок ОСОБА_11 бачив відповідача, який приходив до хати і у 2018 р., але вже не проживав.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що позивач є її матір'ю і вона вітчима вигнала з будинку та не дає йому проживати. Її мати часто виганяла вітчима з будинку і в цьому рішенні вона матір не підтримує.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона в селі проживає близько трьох років. Недалеко живе від будинку позивача. В сім'ї позивача часто були сварки та бійки. Відповідач не проживає у будинку з кінця грудня 2017 року.

Суд зазначає, що інформація, яка міститься у актах від 28.08.2018 р., від 22.11.2018 р. та від 17.10.2018 р. щодо часу не проживання відповідача у будинку є неправдивою та спростовується показаннями як свідків, так і поясненнями самого позивача, а саме: що відповідач не проживає у будинку 2017 р., оскільки із існуванням напружених стосунків між колишнім подружжям власник житла обмежила доступ відповідача до належного їй житлового будинку, внаслідок чого останній був змушений тимчасово проживати за іншою адресою.

Окрім того, слід зазначити, що з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право на житло відповідача позивач звернулася 30.08.2018 р.

Відповідно до статті 7 Закону України Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-1V «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі заяви цієї особи або остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.. 5 ЦПК України , здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб , визначений законом або договором.

Ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ч. 3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Вказане питання неодноразового розглядалося у Верховному Суді, а саме: справа № 381/2197/16-ц, провадження № 61-7029зпв18; справа № 182/5124/14-ц, провадження № 61-26568св18; справа № 757/65466/17-ц

провадження № 61-48380св18.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення його прав відповідачем, тому позов є безпідставним.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.6 ст. 141 ЦПК України.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Тобто, питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України, понесені стороною позивача судові витрати покладаються на позивача, якому відмовлено в позові.

На підставі ЖК України, ЦК України та керуючись ст.ст. 4, 76-89, 141, 258, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України суд, -

ви р і ш и в:

У задоволенні позовних вимогах ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_7, місце реєстрації: АДРЕСА_8, ідентифікаційний код НОМЕР_2) до ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: АДРЕСА_8, ідентифікаційний код НОМЕР_1) про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право на житло відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення через суд першої інстанції до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 26.03.2019 р.

Суддя І.І. Шевченко