Справа № 755/9044/19 Головуючий 1 інстанція- Галаган В.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 грудня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 05 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Онопченко Оксани Володимирівни, третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсними правочинів та сксування реєстраційних записів,-

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернуласядо суду із вказаним позовом, якиймотивувала тим, що вона у порядку приватизації займаного житла отримала свідоцтво серії СТА номер 969429 від 07 квітня 2016 року про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Вказувала, що після отримання нею свідоцтва 01 червня 2016 року до вказаної квартири прийшли невідомі їй особи та заявили, що вони є власниками цієї квартири і вимагають її звільнити. Вона звернулася до Печерського управління ГУ НП у м.Києві і за цим фактом було відкрито кримінальне провадження. Наразі Печерським районним судом м.Києва розглядається кримінальна справа за обвинуваченням у шахрайстві ОСОБА_5 , в якій встановлено факт підроблення в порядку приватизації свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , ніби то виданого 25 січня 2006 року на ім`я третьої особи ОСОБА_4 , з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі.

Зазначала, що 13 травня 2016 року з використанням вказаного підробленого свідоцтва про право власності на квартиру та підробленого паспорту ОСОБА_6 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , однак ОСОБА_4 не підписував ні заяву на приватизацію квартири, ні договору купівлі-продажу квартири від 13 травня 2016 року. Вказані обставини встановлені в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні на підставі відповідних висновків експертів КНДІСЕ та показів осіб, допитаних в ході слідства.

- 2 -

02 червня 2016 року був укладений наступний договір купівлі-продажу цієї ж квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Посилаючись на незаконість свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , ніби то виданого 25 січня 2006 року на ім`я третьої особи ОСОБА_4 , та незаконність вчинених у подальшому правочинів щодо продажу цієї квартири, які порушують її права, просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 25 січня 2006 року, видане Дніпровською районною в місті Києві радою на ім`я громадянина ОСОБА_6 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири. укладений 13 травня 2016 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 02 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; скасувати реєстраційний запис про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ); скасувати реєстраційний запис про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В.; скасувати реєстраційний запис № 14786556 від 02 червня 2016 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 05 срня 2019 року узадоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на непоне з`ясування судом обставин. що мають знаення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що суд не врахував факт підроблення свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , ніби то виданого 25 січня 2006 року на ім`я третьої особи ОСОБА_4 , що підтверджується наданими нею доказами, зокрема висновками експертів КНДІСЕ від 24 листопада 2017 року і НДЕКЦ від 27 вересня 2017 року, яким суд не дав належної оцінки, підійшовши вибірково. Суд не звернув ваги, що Дніпровська районна у місті Києві рада не являлася органом. який здіснював передау квартир у власність громадян, оскільки приватизація житла здіснювалася Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією згідно її розпорядження від 28 лютого 2003 року № 169. Суд не врахував, що рішення Дніпровської районної у місті Києві ради № 68 від 25 січня 2006 року не існує взагалі, а тому оскаржити його неможливо.

Учасники справи відзиву на апеляційну скаргу не подали.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Костишена В.Л. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Світний Г.Г. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідач приватний нотаріус Онопченко О.В. направила до суду заяву про розгляд спраив у її відсутність.

Решта учасників належним чином повідомлялася про час розгляду справи, в тому

- 3 -

числі третя особа ОСОБА_4 шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення від 24 вересня 1973 року двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 надано у користування ОСОБА_7 та його сім`ї: ОСОБА_8 - дружина, ОСОБА_9 - онук.

25 січня 2006 року на ім`я ОСОБА_4 Дніпровською районною у м.Києві радою видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із ОСОБА_4 24 березня 2015 року, після чого 27 березня 2015 року вона знята з реєстрації за попереднім місцем проживання і 30 травня 2015 року зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , що стверджується копією її паспорта.

02 лютого 2016 року наказом № 26 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» укладено договір найму двокімнатної квартири АДРЕСА_3 із ОСОБА_1

19 лютого 2016 року ОСОБА_1 подано до органу приватизації Дніпровської РДА в м.Києві заяву з проханням про оформлення передачі у власність спірної квартири та 07 квітня 2016 року видано відповідне розпорядження.

07 квітня 2016 року Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією видано свідоцтво про право власності СТА 969429 на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 .

Також судом встановлено, що 13 травня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В., за яким ОСОБА_6 передано у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

02 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В., за яким ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

03 червня 2016 року Печерським управлінням поліції Головного управління національної поліції у м. Києві внесено відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 з приводу

- 4 -

підробки та використання підроблених правоустановчих документів на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації від 15 липня 2016 року квартира АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована.

Згідно листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 04 листопада 2016 року орган приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не здійснював оформлення свідоцтва про право власності на зазначену квартиру на ім`я ОСОБА_4 .

Окрім того, судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року та постановою Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі № 755/12387/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Онопченко О.В., Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, витребування майна з чужого володіння та визнання права власності на квартиру відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю позивачкою набуття права власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку, а також не спростування нею факту набуття ОСОБА_6 раніше право власності на спірне житло на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 січня 2006 року, виданого Дніпровською районною у м.Києві радою та відсутністю вимог у даній справі про недійсність такого свідоцтва, як і відсутністю процесуальних рішень у порушеному кримінальному провадженні по факту підроблення документів, на яке посилається позивачка як на підставу нікчемності правовстановлюючих документів, виданих на ім`я третьої особи ОСОБА_6

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 08 квітня 2019 року, яке не оскаржувалося і набрало законної сили, у справі № 755/10396/18за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Онопченко О.В., Дніпровська районна у місті Києві рада, ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло відмовлено у задоволенні позову.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю позовних вимог, зокрема недоведеністю факту незаконності приватизацї ОСОБА_4 спірної квартири, який був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 09 квітня 2003 року і з реєстрації не знімався, як і відсутністю доказів того, що ОСОБА_4 використав своє право на приватизацію житла щодо іншої квартири, а станом на 25 січня 2006 року, тобто на час отримання ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на житло, позивачка не набула права користування квартирою та відповідно не мала права брати участь уїї приватизації. Також рішення суду мотивоване недоведеністю факту набуття позивачкою права власності на спірну квартиру, яке не було зареєстроване у встановленому законом порядку, що спростовує її твердження про вибуття квартири з її власності поза її волею. Окрім того, суд вказав у рішенні, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, яким є Дніпровська районна в місті Києві рада, яка і видала ОСОБА_4 оспорюване свідоцтво про право власності на житло.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову в даній справі, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що оспорюване свідоцтво про право власності квартиру АДРЕСА_1 від 25 січня 2006 року на ім`я ОСОБА_6 було видано Дніпровською районною в місті Києві радою на підставі її рішення, однак позивачем не

- 5 -

оскаржено вказане рішення, яке є правовою підставою для передачі квартири у власнсть, як і не залучено до участі у справі Дніпровську районну в місті Києві раду, яка видала оспорюване свідоцтво про право власності, а тому вимоги в цій часині пред`явлено до неналежних відповідачів.

Також суд керувався тим, що позивачка обрала спосіб захисту порушеного права, який не відповідає вимогам закону, зокрема позивачка має право на підставі ст.388 ЦК України звернутись до суду із віндикаційним позовом про витребування майна у добросовісного набувача, враховуючи, що вона не є стороною оспорюваних правочинів і між нею та останнім власником квартири ОСОБА_3 існують не договірні, а речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру, а відтак вимоги про визнання договорів про відчуження майна недійсними не грунтуються на законі.

Колегія суддів частковопогоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.ч.1 та 3 ст.13 ЦПК України).

Відповідачем є особа чи держава (ч.2 ст.48 ЦПК України) до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (п.49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.п.37,54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.4); від 11 вересня 2019 року у справі № 203/3682/17).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до цього відповідача, який не є належним.

Судом незаперечно встановлено, що оспорюване позивачкою свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 25 січня 2006 року на ім`я ОСОБА_6 , видане Дніпровською районною в місті Києві радою на підставі її рішення, яка не залучена до участі у справі.

За таких обставин, з огляду на те, що Дніпровська районна в місті Києві рада, безпосередніх прав та обов`язків якої стосуються вимоги, не залучена до участі у справі, натомість відповідачами позивачка зазначила Київську міську раду та Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію, які оспорюване свідоцтво не видавали, прав та законних інтересів позивачки не порушували, а відтак не є належними відповідачами за такими вимогами, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюване свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 25 січня 2006 року на ім`я ОСОБА_6 сфальшоване, а тому Дніпровська районна в місті Києві рада не має бути відповідачем, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані, та такі, що суперечать приписам процесуального закону (параграф 1 глава 4 «Учасники справи»).

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів враховуєвідсутністьпроцесуальних рішень у

- 6 -

порушеному кримінальному провадженні по факту підроблення документів, на щопосилається позивачка як на підставу своїх вимог, і що у свою чергу унеможливлює встановлення конкретних осіб, які як вважає позивачка сфальшували свідоцтво. На вказані обставини звертав увагу Верховний Суд у постанові від 04 березня 2019 року у справі № 755/12387/16-ц, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Наведене свідчить про те, що відповідачем, до якого звернуті вимоги, має бути саме Дніпровська районна в місті Києві рада, яка видала свідоцтво, а не інша особа. Це по-перше.

По-друге, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним цього ж свідоцтва від 25 січня 2006 року на ім`я ОСОБА_6 у справі № 755/10396/18Дніпровський районний суд м.Києва у рішенні від 08 квітня 2019 року прийшов до таких же висновків, вказавши, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, яким є Дніпровська районна в місті Києві рада, що видала свідоцтво, проте проте вимоги позову в даній справі заявлені до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, яка жодних рішень з цього приводу не приймала, свідоцтво про право власності на житло не видавала, отже не порушувала та не оспорює право позивача на спірну квартиру,

Подаючи даний позов ОСОБА_1 наведеного не врахувала та невірно визначила відповідача у справі за даними вимогами.

Також колегія суддів погоджується із висновками суду про необхідність оскарження позивачкою розпорядження Дніпровської районної в місті Києві ради № 68 від 25 січня 2006 року, на підставі якого видане свідоцтво, як належного способу захисту.

При цьому суд першої інстанції вірно виходив з того, що оспорюване свідоцтво про право власності є лише документом, який посвідчує відповідне право, але не підставою виникнення такого права.

Такі висновки суду відповідають приписам ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно ч.3 якої передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, а саме передача квартир (будинків) оформляється свідоцтвом про право власності, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Схожі за змістом висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 488/402/16-ц, де вирішуючи спір щодо визнання незаконними рішення міської ради про передачу у власність земельної ділянки та виданого на підставі цього рішення державного акту, Велика Палата вказала, що підставою набуття права приватної власності на земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності, є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку, який лише посвідчує таке право.

Доводи позивачки про фальшування цього рішення не заслуговують на увагу з викладених вище підстав.

Водночас колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції про відмову у позові в тому числі з тих підстав, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, а саме, що вона має право на підставі ст.388 ЦК України звернутись до суду із віндикаційним позовом про витребування майна у добросовісного набувача.

Такі висновки не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

За змістом ст.388 ЦК України такий спосіб захисту порушеного права як витребування майна у добросовісного набувача належить власнику майна, яке вибуло з його володіння поза волею останнього.

Згідно п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх

- 7 -

обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст.3 цього Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

А згідно ч.4 ст.3 цього Закону будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону.

Судом незаперечно встановлено, що ні на час видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру від 25 січня 2006 року на ім`я ОСОБА_6 , ні на час вчинення оспорюваних позивачкою договорів купівлі-продажу між відповідачами 13 травня 2016 року та 02 червня 2016 року право власності позивачки на спірну квартиру у встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядку зареєстроване не було.

Вказані обстаивни встановлені в тому числі судовими рішеннями у справах за позовами ОСОБА_1 . № 755/12387/16-цта № 755/10396/18.

Наведене у свою чергу свідчить про відсутність права власності у позивачки і як наслідок неможливість застосувати спосіб захисту прав власника, встановлений ст.388 ЦК України.

Аналогічні висновки щодо відсутності у особи права власності, в тому числі за наявності нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки, право власності на яку не зареєстровано, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц, де Велика Палата вказала, що зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріорітет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна (ч.7 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Такі ж висновки містяться у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, в якій Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об'єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в ч.1 ст.317 ЦК України, у тому числі й право володіння.

В той же час колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо способу захисту не призвела до неправильного вирішення спору.

Позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення як пред`явлений до неналежного відповідача в частині вимог щодо оспорення свідоцтва, від яких інші вимоги про визнанян недійсними договорів купівлі-продажу є похідними.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

- 8 -

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 05 серпня 2019 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 05 серпня 2019 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: