Справа №489/2913/17
Провадження №22-ц/812/589/19 Головуючий суду першої інстанції - Тихонова Н.С.
Категорія 27 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участі представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 29 січня 2019 року, ухвалене о 10 год.27 хв. під головуванням судді Тихонової Н.С. в приміщенні суду в м.Миколаєві, повний текст якого складено 29 січня 2019 року, за позовом ОСОБА_4 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк» або Банк) про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2017 року ОСОБА_4 подала до АТ КБ «Приватбанк» вищезазначений позов, який обґрунтувала наступним.

28 березня 2005 року між нею та Банком було укладено кредитний договір №NKVPGK04040020, відповідно до умов якого їй було відкрито невідновлювальну кредитну лінію на загальну суму 167 497,51 доларів США: для придбання квартири вартістю 140 000 доларів США, сплату страхових внесків в сумі 27 497,51 доларів США, строком до 27 березня 2025 року зі сплатою 1% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної комісії в сумі 0,22 % від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту, з періодом сплати з 21 по 27 число кожного місяця.

01 червня 2005 року між сторонами укладено додаткову угоду до вказаного договору, якою внесено зміни до п.1.1 договору в частині нарахування щомісячної комісії та комісії за дострокове погашення кредиту.

24 січня 2013 року сторони уклали додатковий договір №2 про розірвання кредитного договору у зв'язку з його повним виконанням.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року з Банку на користь позивача стягнуто 1 062 922 грн. в рахунок переплати позичальником грошових коштів за вищезазначеним кредитним договором.

Позивач зазначала, що під час розгляду вищезазначеної справи було проведено судову економічну експертизу, під час якої було встановлено, що розрахунок погашення заборгованості за кредитним договором станом на 08 липня 2014 року не відповідав його умовам, внаслідок чого сплачені нею, як позичальником, кошти перевищили фактичну заборгованість за договором на суму 39 106,78 доларів США.

У зв'язку з цим, ОСОБА_4 зауважено, що кредитний договір є недійсним на підставі ст.ст.203, 230 ЦК України та таким, що укладено з використанням нечесної підприємницької практики, оскільки відповідач не надав об'єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту, його загальну вартість, ввів в оману щодо реальної процентної ставки за користування кредитними коштами, була відсутня згода з усіма істотними умовами договору, зокрема про дату видачі частин кредиту, розмір кожної частини, загальний розмір кредиту, процентну ставку.

Позивач вказувала, що під час укладання кредитного договору Банк запевняв її в необхідності отримання кредитних коштів в доларах США із посиланням на стабільність національної валюти, а також на вигідність процентної ставки.

Однак, як зазначала ОСОБА_4, згодом з'ясувалось, що запропоновані Банком умови договору були завідомо невигідними для неї, а тому відповідач здійснив недобросовісний продаж своїх фінансових послуг та ввів її в оману.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_4 просила визнати недійсним кредитний договір №NKVPGK04040020, укладений між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк» 28 березня 2005 року, на підставі ст.230 ЦК України (під впливом обману) та ст.ст.15,18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», застосувавши реституцію як наслідок недійсності договору.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_4, Банк подав відзив, у якому посилаючись на безпідставність вимог, просив відмовити у його задоволенні. Крім того, відповідачем наголошено на пропуск позивачем строку позовної давності.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 29 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний позивачем договір не суперечить вимогам законодавства, встановленим для договорів даного виду, позивачем не надано доказів недійсності договору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до змісту частини 1 статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9 роз'яснює, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За змістом статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (тут і далі Закон України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин,) споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Інформація про товари (роботи, послуги) повинна містити: назву товару; зазначення нормативних документів, вимогам яких повинні відповідати вітчизняні товари (роботи, послуги); дані про основні властивості товарів (робіт, послуг), а щодо продуктів харчування - про склад (включаючи перелік використаної у процесі їх виготовлення сировини, в тому числі харчових добавок), номінальну кількість (масу, об'єм тощо), харчову та енергетичну цінність, умови використання та застереження щодо вживання їх окремими категоріями споживачів, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт; відомості про вміст шкідливих для здоров'я речовин порівняно з вимогами нормативно-правових актів та нормативних документів і протипоказання щодо застосування; позначку про застосування генної інженерії під час виготовлення товарів; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання товарів (виконання робіт, надання послуг); дату виготовлення; відомості про умови зберігання; гарантійні зобов'язання виробника (виконавця); правила та умови ефективного і безпечного використання товарів (робіт, послуг); термін придатності (служби) товарів (робіт, послуг), відомості про необхідні дії споживача після його закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; найменування та адресу виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Інформація, передбачена пунктом 1 цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до товарів (наслідків робіт, послуг), на етикетці, а також маркуванням чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів товарів (робіт, послуг) або в окремих сферах обслуговування.

Якщо надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про товар (роботу, послугу) та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: придбання товару (роботи, послуги), який не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; неможливість використання придбаного товару (роботи, послуги) за призначенням - споживач має право вимагати надання у розумно короткий, але не більше місяця, термін належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений термін не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; заподіяння шкоди життю, здоров'ю або майну споживача - він має право пред'явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 17 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об'єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, то вони повинні бути відшкодовані винною особою у повному обсязі.

Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем) у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.

Статті вказаного Закону, які зазначені позивачем як підстава позову, набрали чинності з 13 січня 2006 року, тобто після укладення договору.

З матеріалів справи вбачається, що 28 березня 2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №NKVPGK04040020, за умовами якого позивачу надано кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк до 27 березня 2025 року включно у вигляді невідновлюваної кредитної лінії в сумі 167 497,51 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 1,00 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячної комісії в розмірі 0,22 % від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту у відповідності до пункту 1.5 даного договору. Період сплати встановлено з 21 по 27 число кожного місяця (а.с.6-8).

Погашення заборгованості за кредитом (за виключенням комісії, яка виплачується в момент надання кредиту) визначено в порядку: щомісячно в період сплати позичальник зобов'язаний надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1 865,09 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається з заборгованості за кредитом, процентами та комісією.

01 червня 2005 року між Банком та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до якої пункт 1.1 кредитного договору змінено (а.с.9).

24 січня 2013 року між Банком та позивачем укладено додатковий договір №2, за умовами якого сторони домовились розірвати кредитний договір у зв'язку з його повним виконанням згідно пункту 5 кредитного договору (а.с.10).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року у справі №489/1439/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача, стягнення надмірно сплачених коштів, трьох процентів річних та інфляційних збитків з Банку на користь ОСОБА_4 в рахунок переплати позичальником грошових коштів при погашенні кредитної заборгованості за договором № NKVPGK04040020 від 28 березня 2005 року було стягнуто 1 062 922,28 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати (а.с.11-14).

В межах розгляду зазначеної справи проводилися судово-економічні експертизи, які встановили сплату позичальником грошових коштів у розмірі, який перевищує фактичну заборгованість за договором.

Постановою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року вказане рішення апеляційного суду скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Верховним Судом констатовано, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а не висновком експертизи, який оцінюється на рівні з іншими доказами та не має для суду наперед встановленого значення.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 є правильним.

Розглядаючи позов, суд встановив, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його; у договорі міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Позивач не надала доказів щодо введення її в оману під час укладення кредитного договору, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала. Вона з власної ініціативи звернулася за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного нею банку, отримавши від останнього всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору. Протягом дії кредитного договору позивач укладала з відповідачем додаткову угоду, погоджуючи зміни до нього, але не зверталася за роз'ясненнями положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Отже, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору.

При цьому суд обґрунтовано вказав на відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України, як укладеного унаслідок введення в оману позичальника, так і відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними.

Наведене свідчить про те, що оскаржуване судове рішення не підлягає скасуванню, оскільки його висновок про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 29 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді О.О. Ямкова

С.Ю. Колосовський

Повний текст постанови складено 27 березня 2019 року.