Номер провадження: 22-ц/813/43/19
Номер справи місцевого суду: 515/687/18
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І..,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3,

та представника відповідача Гайжинської С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Татарбунарської районної ради Одеської області на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 21 вересня 2018 року за позовом ОСОБА_5 до Татарбунарської районної ради Одеської області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Комунальний заклад «Татарбунарська центральна районна лікарня» Одеської області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И В:

04 травня 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Татарбунарської районної ради Одеської області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Комунальний заклад «Татарбунарська центральна районна лікарня» Одеської області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 23 грудня 2015 року рішенням Татарбунарської районної ради Одеської області ОСОБА_5 було звільнено з посади головного лікаря Комунального закладу «Татарбунарська центральна районна лікарня».

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 до Татарбунарської районної ради Одеської області, КЗ «Татарбунарська ЦРЛ», третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Поновлено ОСОБА_5 на посаді головного лікаря КЗ «Татарбунарська ЦРЛ» з 28 грудня 2015 року. Стягнуто з КЗ «Татарбунарська ЦРЛ» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 31 661,76 гривень. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та присудження виплати заробітної плати за один місяць.

Вказане судове рішення було предметом перегляду у судах апеляційної та касаційної інстанції, а саме: ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05 липня 2017 року судове рішення залишено без змін.

16 вересня 2016 року відділом примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Одеській області відкрито виконавче провадження. Внаслідок ухилення відповідача від виконання судового рішення матеріали щодо умисного невиконання судового рішення за ознаками ч. 1 ст. 382 КК України було направлено до Арцизького ВП ГУНП в Одеській області. Не дивлячись на надання Татарбунарським районним судом Одеської області роз'яснень щодо виконання судового рішення, яке набрало законної сили, рішення суду так і лишається невиконаним.

На підставі зазначеного ОСОБА_5 звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити шляхом стягнення з Татарбунарської районної ради Одеської області грошових коштів у розмірі 193 990,32 гривень в якості середнього заробітку за час затримки виконання рішення Татарбунарського районного суду Одеської області у справі №515/81/16-ц від 20 квітня 2016 року про поновлення на роботі за період з 01 травня 2016 року по 30 квітня 2018 року.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 21 вересня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

В апеляційній скарзі Татарбунарська районна рада Одеської області просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За правилами ч.5 ст.235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Як визначено у ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 20.04.2016р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.08.2016р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05.07.2017р., позов ОСОБА_5 до Татарбунарської районної ради Одеської області, КЗ «Татарбунарська ЦРЛ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Суд поновив ОСОБА_5 на посаді головного лікаря КЗ «Татарбунарська ЦРЛ» з 28.12.2015р. та стягнув з КЗ «Татарбунарська ЦРЛ» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 31 661,76 гривню та допустив негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та присудження виплати заробітної плати за один місяць (а.с.6-13,14-18,19-24).

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 16.09.2016р. відкрите виконавче провадження про примусове виконання рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20.04.2016р. про поновлення ОСОБА_5 на посаді головного лікаря КЗ «Татарбунарська ЦРЛ» (а. с.25).

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 04.12.2017р., залишеною без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 29.03.2018р. (копії судових рішень на а. с. 26-31, 32-35), роз'яснено, що для виконання резолютивної частини рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20.04.2016р. в частині поновлення ОСОБА_5 на займаній посаді має бути зроблено наступне: головою Татарбунарської районної ради Одеської області має бути винесено розпорядження з посиланням на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20.04.2016р., ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11.08.2016р. та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05.07.2017р. про поновлення ОСОБА_5 на роботі з 28.12.2015р.; виконуючим обов'язки головного лікаря КЗ «Татарбунарська ЦРЛ» на підставі розпорядження голови Татарбунарської райради про поновлення позивача на посаді має бути видано наказ про визнання ОСОБА_5 поновленим на посаді головного лікаря КЗ «Татарбунарська ЦРЛ» з 28.12.2015р. та внесено відповідний запис до трудової книжки позивача.

Згідно довідок про доходи, виданих КЗ «Татарбунарська ЦРЛ» 13.04.2018р. (а.с.36-37), ОСОБА_5 працював на основній посаді - головний лікар, сума доходу за період з 01.10. 2015р. по 31.12.2015р. становила 24963,20 гривні та за сумісництвом - лікаря-статистика на 0,5 ставки, сума доходу за період з 01.10.2015р. по 31.12.2015р. становила 4627,80 гривень.

Наказом в.о. головного лікаря КЗ «Татарбунарська ЦРЛ» №287-Р від 31.12.2015р. (а.с.91) позивача ОСОБА_5 звільнено від сумісництва 0,5 посади лікаря-статиста інформаційно-аналітичного відділу ЦРЛ на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул, з 31.12.2015р. на підставі актів відпрацювання робочого часу від 30 та 31.12.2015р. (а.с.92-93).

У відповідності до п.п.1.1,1.4 Статуту КЗ «Татарбунарська ЦРЛ», затвердженого рішенням сесії Татарбунарської районної ради Одеської області від 11.10.2013р. №413- VI, який досліджувався при розгляді справи судом першої інстанції, на що є посилання у судовому рішенні (а.с.9), засновником лікарні є Татарбунарська райрада, при цьому комунальний заклад підзвітний та підконтрольний в організаційно-методичній діяльності та лікувально-профілактичній роботі Татарбунарській райдержадміністрації, а також управлінню охорони здоров'я Одеській облдержадміністрації. За змістом п.6.2 Статуту, до виключної компетенції Татарбунарської райради належить прийняття за поданням Татарбунарської райдержадміністрації рішення щодо звільнення головного лікаря КЗ «Татарбунарська ЦРЛ».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Татарбунарська районна рада Одеської області, являючись засновником КЗ «Татарбунарська ЦРЛ»., є органом, до сфери управління якого входить зазначене комунальне підприємство. Цей орган є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених нормами цивільного законодавства та іншими законодавчими актами. Тому, Татарбунарська райрада є уповноваженим органом власника в контексті ст.236 КЗпП України і стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі має здійснюватись саме з цієї ради - відповідача у справі.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України,письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак в порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 48 ЦПК України зазначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Як зазначено у статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відповідач, замінений іншим відповідачем, має право заявити вимогу про компенсацію судових витрат, здійснених ним внаслідок необґрунтованих дій позивача. Питання про розподіл судових витрат вирішується в ухвалі про заміну неналежного відповідача.

У пунктах 2, 9 та 10 постанови Пленуму «Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року №5, Верховний Суд України роз'яснив, що, готуючи справу до розгляду, суд повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і роз'яснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду.

Уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі (стаття 26 ЦПК), суд повинен виходити з характеру спірних правовідносин, визначеної ним норми матеріального права, яка підлягає застосуванню, та з матеріально-правового інтересу у вирішенні справи. Суд має також вирішити питання про участь інших учасників процесу, які сприятимуть здійсненню правосуддя (стаття 47 ЦПК).

При вирішення трудового спору, суд першої інстанції правильно послався на пункти 1.1, 1.4 Статуту КЗ «Татарбунарська ЦРЛ», затвердженого рішенням сесії Татарбунарської районної ради Одеської області від 11.10.2013р. №413-VI (а. с.9),

Дійсно, засновником лікарні є Татарбунарська районна рада, але суд першої інстанції не звернув уваги на те, що при цьому комунальний заклад підзвітний та підконтрольний в організаційно-методичній діяльності та лікувально-профілактичній роботі Татарбунарській райдержадміністрації, а також управлінню охорони здоров'я Одеській облдержадміністрації.

Пункт 6.1 цього Статуту, визначає саме Татарбунарську райдержадміністрацію органом управління КЗ «Татарбунарська ЦРЛ».

Аналізуючи зазначені норми цивільного процесуального законодавства, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, наявні у справи докази, колегія суддів вважає, що, вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, судне звернув увагу на характер спірних правовідносин, визначеної ним норми матеріального права, яка підлягає застосуванню, та з матеріально-правового інтересу у вирішенні справи, й помилково не залучив до участі у справі у якості відповідача Татарбунарську району державну адміністрацію Одеської області, яка є органом управління лікарнею й була ініціатором подання на звільнення позивача ОСОБА_6 з посади головного лікаря.

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку вимоги позивача є необґрунтованими, незаконними й не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції має бути скасованим за викладених вище підстав.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81 ЦПК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

постановив:

Апеляційну скаргу Татарбунарської районної ради Одеської області задовольнити частково.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 21 вересня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до Татарбунарської районної ради Одеської області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Комунальний заклад «Татарбунарська центральна районна лікарня» Одеської області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено: 18 березня 2019 року.

Головуючий М.М. Драгомерецький

Судді: А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко