Рішення

ІмЕНЕм УкрАїни

справа № 521/15565/16-ц

провадження № 2/521/1723/19

02 грудня 2019 року

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого судді Михайлюка О.А.,

при секретарі Жураківській Н. А.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про знесення самочинно побудованих споруд, -

Встановив:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_3 про знесення самочинно побудованих споруд, в якому просять суд знести самочинно побудовану ОСОБА_3 споруду, яка відповідно до технічного паспорту від 24.09.2018 року, становить житловий будинок літ. «К», що в цілому складається з: 1-1 коридор, площею 18,1 кв.м; 1-2 коридор, площею 19,5 кв.м; 1-3 душова, площею 1,7 кв.м; 1-4 душова, площею 2,5 кв.м; 1-5 майстерня, площею 23,4 кв.м; 2-6 коридор, площею 9,8 кв.м; 2-7 санвузол, площею 4,8 кв.м; 2-8 кухня, площею 21,3 кв.м; 2-9 житлова, площею 27.6 кв.м. житловою площею 27,6 кв.м, загальною площею 128,7 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що ним на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина жилого будинку з надвірними прибудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач є власником іншої 1/2 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 473 кв.м. на підставі договору дарування від 16.04.1993 року.

Оскільки відповідач самочинно побудував на земельній ділянці, належного їм домоволодіння житловий будинок літ. «К», житловою площею 27,6 кв.м, загальною площею 128,7 кв.м, позивачі вимушені звернутись з позовом про знесення самочинно побудованих споруд до суду.

В судовому засіданні представник позивачів підтримала позовні вимоги просить суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення посилаючись на їх необґрунтованість.

Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина жилого будинку з надвірними прибудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 473 кв.м. на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.07.1993 pоку.

ОСОБА_3 є власником іншої 1/2 частки будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 473 кв.м. на підставі договору дарування від 16.04.1993 року.

11.11.2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області зареєстровано декларацію № ОД 0 про готовність об`єкта до експлуатації, якою введені в експлуатацію споруди побудувані ОСОБА_3 на присадибній земельній ділянці належної сторонам на праві спільної часткової власності домоволодіння - споруди: визначених в технічної документації під літ. «К», з прибудовою літ. «к», прибудови літ. «а2».

04.07.2012 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі вищевказаної декларації видано Свідоцтво на право власності, яким посвідчено належність ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності 43/50 частини домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29.05.2013 року декларацію № ОД 0 видану Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області скасовано та дії Інспекції державного архітектурно- будівельного контролю в Одеській області щодо реєстрації декларації № ОД 0 визнані протиправними.

09.10.2013 року постановою Одеського апеляційного адміністративного суду залишена без змін вказана постанова Одеського окружного адміністративного суду, а апеляційна скарга залишена без задоволення.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 09.06.2016 року визнано недійсним Свідоцтво на право власності від 04.07.2012 pоку, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради, про право спільної часткової власності ОСОБА_3 на 43/50 частин домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

02.10.2018 року ОСОБА_3 проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, підліт. «К» загальною площею 128,7 кв.м, житловою площею 27,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що підставами виникнення права власності ОСОБА_3 на вищевказаний житловий будинок є: довідка, серія та номер: 123418, видана 24.09.2018 року ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД», технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 24.09.2018 року ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД»; свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 видане 04.07.2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа мас право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно ч.4 вказаної статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

Позивачами не надано доказів, що свідчать про наявність у них відповідних прав на земельну ділянку на якій на їх думку здіснено самочинне будівництво, що підтверджує наявність у позивачів права на пред`явлення вимоги про знесення самочинного будівництва. Також позивачами не доведено в межах якої земельної ділянки знаходиться спірна споруда.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30 березня 2012 року передбачено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК України.

Відповідно ст. 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

З урахуванням змісту ст. 376 ЦК в поєднанні з положеннями ст. ст. 16, 386, 391 цього кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Знесення самочинного будівництва є крайнім заходом і можливе лише за умови вжиття усіх передбачених законодавством заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до ст. 377 ЦК до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Позивачами не надано доказів того, що діями відповідача їм завдані перешкоди в користуванні земельною ділянкою.

Таким чином, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про знесення самочинно побудованих споруд, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 141, 265, 354 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про знесення самочинно побудованих споруд - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Михайлюк