Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 554/3648/16-ц

провадження № 61-35709св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - територіальна громада міста Полтави в особі Полтавської міської ради,

третя особа: управління майном комунальної власності міста,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, з урахуванням доповнень, на рішення апеляційного суду Полтавської області від 05 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Бутенко С. Б., Обідіної О. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради, третя особа - управління майном комунальної власності міста, про встановлення факту спільного постійного проживання однією сім'єю із спадкодавцем, визнання спадкоємцем четвертої черги за законом.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_6, якій на праві власності належала 1/3 частина будинку з частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1. Дід позивача - ОСОБА_7 був рідним братом ОСОБА_8 - чоловіка померлої. ОСОБА_6 проживала у вказаному житловому будинку разом з позивачем ОСОБА_4, вони вели спільне господарство, були пов'язані спільними правами та обов'язками, як члени однієї родини. За свого життя ОСОБА_6 заповіту не залишила, спадкоємці, які прийняли спадщину відсутні.

Після смерті ОСОБА_6 позивач продовжувала проживати у вказаному будинку до 19 вересня 2000 року, частина вищевказаного житлового будинку перейшла в її фактичне користування, яку вона утримувала за власний рахунок. Заяви про відмову в прийнятті спадщини після померлої не подавала.

ОСОБА_4 просила суд встановити факт спільного постійного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_6 однією сім'єю, починаючи з 16 вересня 1983 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року включно. Визнати ОСОБА_4 спадкоємцем четвертої черги за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 08 вересня

2016 року позовні вимоги задоволено.

Встановлено факт спільного постійного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_6 однією сім'єю, починаючи з 16 вересня 1983 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року включно.

Визнано ОСОБА_4 спадкоємцем четвертої черги за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, починаючи з 16 вересня 1983 року по 19 вересня 2000 року. Постійно проживаючи із спадкоємцем на момент відкриття спадщини, позивач прийняла спадщину, продовжувала проживати у вказаному будинку до 19 вересня 2000 року. Частина вищевказаного житлового будинку, що належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6, перейшла в її фактичне користування. Позивач утримувала вказану частину будинку за власний рахунок, не подала заяви про відмову в прийнятті спадщини після померлої ОСОБА_6 При ухваленні рішення, суд керувався, зокрема, положенням статей 1264, 1220, 1221, частини третьої статті 1268 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 05 грудня 2016 року апеляційну скаргу Полтавської міської ради задоволено.

Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 08 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що чинним на час відкриття спадщини законодавством не було передбачено спадкоємців четвертої черги, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що з цих підстав спільне проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_6 однією сім'єю, починаючи з 16 вересня 1983 року по 03 липня 1996 року не має юридичного значення тому.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі:

22 грудня 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Полтавської області від 05 грудня 2016 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції, скасувавши рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 08 вересня 2016 року по цивільній справі № 554/12134/15-ц за позовом ОСОБА_4 до територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради, третя особа - управління майном комунальної власності міста, про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю із спадкодавцем, визнання спадкоємцем четвертої черги за законом, і відмовивши ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю із спадкодавцем, визнання спадкоємцем четвертої черги, виніс рішення

від 05 грудня 2016 року по іншій цивільній справі № 554/3648/16-ц.

Право на спадкування за законом осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю, будучи вперше закріплено новим ЦК України, може поширюватися на відносини, які виникли у зв'язку з відкриттям спадщини до вступу в силу ЦК України.

Суд першої інстанції, дослідивши всі докази по справі, правильно встановив в позовному провадженні факт спільного постійного проживання однією сім'єю позивача з ОСОБА_6

26 грудня 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 через засоби поштового зв'язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ доповнення до касаційної скарги.

Доповнення мотивовані тим, що суддя Обідіна О. І. зобов'язана було заявити самовідвід по даній справі через наявність її зацікавленості в прийнятті відповідачем та третьою особою рішення на її користь щодо надання службового житла, а також квартиру у власність. Зазначені обставини викликають сумнів щодо об'єктивності і неупередженості суді Обідіної О. І.

Доводи інших учасників справи:

07 лютого 2017 року виконавчий комітет управління майном комунальної власності міста через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити, а рішення апеляційного суду полтавської області від 02 грудня 2016 року залишити без змін.

Заперечення мотивовано тим, що касаційна скарга є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення.

09 лютого 2017 року Полтавська міська рада через засоби поштового зв'язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити, а рішення апеляційного суду полтавської області від 02 грудня 2016 року залишити без змін.

Заперечення мотивовано тим, що касаційна скарга є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення.

Рух касаційної скарги:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

У липні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченнях на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи:

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_6, якій на праві власності належала 1/3 частина будинку з частиною надвірних будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1

Згідно витягну зі Спадкового реєстру від 01 вересня 2016 року спадкова справа за померлою ОСОБА_6 не відкривалася, свідоцтво про право на спадщину не видавалося.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2015 року позивач набула у власність 7/27 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 червня 2015 року позивач ОСОБА_4 набула у власність 7/54 частини вищевказаного буднику.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4, як на підставу своїх вимог зазначала, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6, позивач продовжувала проживати у вказаному будинку до 19 вересня 2000 року, частина вищевказаного житлового будинку перейшла в її фактичне користування, яку вона утримувала за власний рахунок. Заяви про відмову в прийнятті спадщини після померлої не подавала. ОСОБА_4 була зареєстрована і фактично проживала за вказаною адресою починаючи з

16 вересня 19983 року по 19 вересня 2000 року.

Тому просила встановити факт спільного постійного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_6 однією сім'єю, починаючи з 16 вересня 1983 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року включно. Визнати ОСОБА_4 спадкоємцем четвертої черги за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6

Норми права, які підлягають застосуванню:

Пунктами 4, 5 Перехідних та Прикінцевих положень ЦК України передбачено, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Статтею 525 ЦК Української РСР(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до статті 529ЦК Української РСР, до першої черги спадкоємців за законом належать онуки і правнуки спадкодавця, які є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Пленум Верховного Суду України, у пункті 1 постанови Пленуму від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», висловив правову позицію, відповідно до якої, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня

2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема відповідні правила ЦК Української РСР

1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Аналіз положень пунктів 4, 5 Перехідних та Прикінцевих положень ЦК України та статті 529 ЦК Української РСР із урахування положень статті 58 Конституції України в системному зв'язку з позицією Верховного Суду України, висловленою у пункті 1 Постанови Пленуму від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», дає підстави дійти висновку про те, що норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 січня 2004 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК Української РСР.

Суд апеляційної інстанції встановивши, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тобто спадщина відкрилася до 01 січня 2004 року, а ОСОБА_4 не входила в коло спадкоємців, передбачених нормами ЦК Української РСР, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання позивачу спадкоємцем четвертої черги після померлої ОСОБА_6, оскільки на час відкриття спадщини нормами ЦК Української РСР не було передбачено спадкоємців четвертої черги, до якої себе відносить позивач.

Колегія суддів Верховного Суду також погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту спільного постійного проживання однією сім'єю ОСОБА_4 з померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6, оскільки даний факт не має юридичного значення тому, що відповідно положень ЦК Української РСР не передбачено спадкоємців четвертої черги, які проживали з спадкодавцем однією сім'єю.

Щодо доводів касаційної скарги та доповнень:

Доводи заявника про те, що судом апеляційної інстанції скасовано зовсім інше рішення не відповідають дійсності, оскільки невірно зазначений номер справи в рішенні суду першої інстанції є опискою та не є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Доводи заявника про те, що право на спадкування за законом осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю, будучи вперше закріплено новим ЦК України, може поширюватися на відносини, які виникли у зв'язку з відкриттям спадщини до вступу в силу ЦК України є безпідставними, оскільки такі зумовлені неправильним тлумаченням норм Законодавства України.

Доводи про те, що суддя Обідіна О. І. зобов'язана було заявити самовідвід по даній справі через наявність її зацікавленості в прийнятті відповідачем та третьою особою рішення на її користь щодо надання службового житла, а також квартиру у власність, що викликають у заявника сумнів щодо об'єктивності і неупередженості суді Обідіної О. І. безпідставними, оскільки заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин. Крім того, заявник не був позбавлений права заявити відповідне клопотання у суді апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, з урахуванням доповнень, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 05 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська