Постанова

Іменем України

13 червня 2019 року

м. Київ

справа № 587/1080/16-ц

провадження № 61-20762св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство «Європейський Страховий Союз»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 21 лютого 2017 року у складі судді Степаненка О. А. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2017 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Кононенко О. Ю., Хвостика С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз» (далі - ПрАТ «ЄСС»), про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), посилаючись на те, що 29 січня 2016 року приблизно о 15 годині на перехресті вулиці Героїв Сталінграду та проспекту Шевченка в місті Суми з вини водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем «ЗАЗ DAEWOO Т-113110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сталася ДТП, внаслідок якої було пошкоджено належний їй на праві власності автомобіль «Hyundai Getz», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Постановою Сумського районного суду Сумської області від 17 лютого 2016 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «ЄСС», яке виплатило їй страхове відшкодування вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу (за виключенням франшизи у розмірі 1 000 грн) в сумі 10 297,85 грн. Проте вартість завданого їй пошкодженням автомобілязбитку перевищує розмір страхового відшкодування. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 7 096,15 грн як різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, 538,85 грн - витрат за доставку автозапчастин та сплату банківської комісії за їх придбання, 5 000 грн - на відшкодування моральної шкоди, 1000 грн - витрат, пов`язані наданням правової допомоги, 826,80 грн - судового збору.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 21 лютого 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 096,15 грн завданої майновою шкоди, 88,85 грн - витрат зі сплати комісії за банківські послуги при оплаті вартості запчастин, 450 грн - за послуги поштової доставки запчастин, 2 500 грн - на відшкодування моральної шкоди, 1 000 грн - понесених витрат на правову допомогу, 1 102,40 грн - судового збору, а всього 11 237,40 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що різницю між фактичним розміром понесених витрат та страховим відшкодуванням повинен сплачувати винуватець ДТП, а не страхова компанія. З урахуванням глибини та характеру душевних страждань, яких позивач зазнала внаслідок пошкодження її майна, суд оцінив моральну шкоду в розмірі 2 500 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилено. Рішення Сумського районного суду Сумської області від 21 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У червні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Сумського районного суду Сумської області від 21 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що лише звіт про оцінку майна або висновок експерта є належним доказом на підтвердження завдання збитків власнику пошкодженого транспортного засобу. В наявному в матеріалах справи звіті автотоварознавчого дослідження був встановлений розмір майнової шкоди, яку страхова компанія повністю відшкодувала позивачу (за винятком франшизи, яку він сам сплатив). Замінивши старі деталі, ОСОБА_1 не просто відновила своє авто, а покращила його стан. Позивач замовила запчастини у місті Києві, хоча у місті Суми також є офіційний дилер компанії «Hyundai». Заподіяна ОСОБА_1 майнова шкода не перевищує ліміт відповідальності ПрАТ «ЄСС» як страховика в розмірі 50 000 грн. Він уклав відповідний договір страхування і сплатив страхові платежі, а тому покладення на нього обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування суперечить нормам чинного законодавства.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Сумського районного суду Сумської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 травня 2018 року справу № 587/1080/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Судами встановлено, що 29 січня 2016 року приблизно о 15 годині на перехресті вулиці Героїв Сталінграду та проспекту Шевченка в місті Суми з вини водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем «ЗАЗ DAEWOO Т-113110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сталася ДТП, внаслідок якої було пошкоджено належний ОСОБА_1 на праві власності автомобіль «Hyundai Getz», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Постановою Сумського районного суду Сумської області від 17 лютого 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів).

На час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «ЄСС», що підтверджується Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/4996183.

Згідно з цим Полісом страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000 грн, розмір франшизи - 1 000 грн.

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 наведено правовий висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Згідно із звітом автотоварознавчого дослідження від 21 січня 2016 року, складеним Консультативно-експертним центром Фірми «ІКАР ВМЗ СЕРВІС», ринкова вартість автомобіля «Hyundai Getz», реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 203 886 грн, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу - 11 297,85 грн.

Допитаний в суді першої інстанції експерт ОСОБА_4 пояснив, що дійсно після настання страхового випадку ПрАТ «ЄСС» замовила проведення оцінки вартості заданої позивачу внаслідок ДТП шкоди і таку оцінку він провів. Разом з цим згідно з положеннями статті 36 Закону № 1961-IV завдана в результаті ДТП шкода визначається без податку на додану вартість та з врахуванням зносу деталей і запчастин. Тому реальні витрати власника пошкодженого автомобіля на його відновлення можуть бути більшими, ніж визначено у звіті.

ПрАТ «ЄСС» виплатило ОСОБА_1 страхове відшкодування (вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу) в розмірі 10 297,85 грн, а ОСОБА_2 - 1 000 грн франшизи, що не оспорювалося сторонами.

На виконання ремонтних робіт пошкодженого автомобіля та придбання запчастин ОСОБА_1 понесла додаткові витрати в розмірі 6 635 грн, що підтверджено актом виконаних робіт, накладними та квитанціями.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що з ОСОБА_2 як з винної особи на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням.

За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 500 грн на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з доведеності та обґрунтованості зазначених позовних вимог. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг моральних страждань, яких зазнала позивач, і виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року),правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що заподіяна ОСОБА_1 майнова шкода не перевищує ліміт відповідальності ПрАТ «ЄСС» як страховика, тому

тому покладення на нього обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування суперечить нормам чинного законодавства, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відносини між ОСОБА_2 та його страховиком ПрАТ «ЄСС» регулюються умовами, визначеними в договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону № 1961-IV, згідно з якою у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Оскільки ПрАТ «ЄСС» виплатило на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі, визначеному статтею 29 Закону № 1961-IV, - вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу, то у страховика не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності).

Посилання заявника на те, що позивач мала можливість замовити запчастини у офіційного дилера компанії «Hyundai» в місті Суми, а не в місті Києві, є неспроможними, оскільки вказана компанія займається продажем та сервісним обслуговуванням автомобілів, що підтверджується наявною в матеріалах справи роздруківкою. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що позивач мала можливість придбати необхідні для відновлення пошкодженого автомобіля деталі в місті Суми.

Аргументи скарги про те, що лише звіт про оцінку майна або висновок експерта є належним доказом на підтвердження завдання збитків власнику пошкодженого транспортного засобу, не заслуговують на увагу, оскільки під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені.

Доводи заявника про те, що замінивши старі деталі, ОСОБА_1 не просто відновила своє авто, а покращила його стан, є неспроможними, оскільки як зазначалося вище правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні.

Крім цього, під час розгляду справи ОСОБА_1 погодилася передати відповідачу пошкоджені запчастини за першою його вимогою.

Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Оскільки виконання оскаржуваного рішення місцевого суду було зупинене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2017 року, у зв`язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 21 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Сумського районного суду Сумської області від 21 лютого 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов