Єдиний унікальний номер судової справи 488/2517/16-ц
Номер провадження 22-ц/812/397/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

25 березня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Данилової О.О., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

прокурора - Цвікілевич Н.В.,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Корабельним районним судом міста Миколаєва 15 січня 2019 року, під головуванням судді Селіщевої Л.І., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом керівника Миколаївської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Державне підприємство «Миколаївське лісове господарство», виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та її витребування,

УСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року керівник Миколаївської місцевої прокуратури №2 звернувся до суду в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації із позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державне підприємство «Миколаївське лісове господарство» (далі - ДП «Миколаївське лісове господарство»), про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування землі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20 грудня 2007 року Миколаївською міською радою прийнято рішення «Про надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок юридичним особам, громадянам та внесення змін до рішень міської ради по Корабельному району міста Миколаєва» за №20/47, відповідно до пункту 9 розділу 1 якого ОСОБА_3 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», площею 1 000 кв.м, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1

Пунктами 4, 4.2 рішення Миколаївської міської ради «Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради міста Миколаєва» за №23/44 від 25 квітня 2008 року затверджено проект землеустрою та передано вказану земельну ділянку у власність ОСОБА_3 з віднесенням її до земель житлової забудови - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

22 жовтня 2008 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, серія НОМЕР_2, з кадастровим номером НОМЕР_1.

01 серпня 2012 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_3 відчужив спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_6

Прокурор посилався на те, що під час передачі відповідачу ОСОБА_3 земельної ділянки порушено вимоги земельного законодавства. Зокрема, спірна земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду та була передана без її вилучення у належного користувача - ДП «Миколаївське лісове господарство», з порушенням встановленої процедури зміни її цільового призначення, без узгодження з органом виконавчої влади з питань лісового господарства.

Посилаючись на порушення вимог земельного законодавства щодо передачі вищевказаної земельної ділянки, про які стало відомо при проведенні у серпні 2014 року перевірки дотримання вимог земельного законодавства у діяльності Миколаївської міської ради, прокурор просив:

визнати незаконним та скасувати пункт 9 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради «Про надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок юридичним особам, громадянам та внесення змін до рішень міської ради по Корабельному району міста Миколаєва» за №20/47 від 20 грудня 2007 року;

визнати незаконним та скасувати пункти 4, 4.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради «Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради міста Миколаєва» за № 23/44 від 25 квітня 2008 року;

визнати недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, кадастровий номер НОМЕР_1, виданий 22 жовтня 2008 року на ім'я ОСОБА_3, площею 1 000 кв.м. по АДРЕСА_1 із відміткою про перехід права власності на цю земельну ділянку до ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 01 серпня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ласурією С.А. за реєстровим №1933;

витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_8 земельну ділянку площею 1 000 кв.м, з кадастровим номером НОМЕР_1, яка розташована по АДРЕСА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації.

Відповідач Миколаївська міська рада надала до суду заяву, в якій позовні вимоги прокурора визнала.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_9, надав до суду заперечення, в яких проти задоволення позову заперечував. Крім того надав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва від 27 вересня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено виконавчий комітет Миколаївської міської ради (том 1 а.с.136).

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 15 січня 2019 року позовні вимоги прокурора задоволено в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що передача земельної ділянки відбулася з порушенням норм ЗК України - за відсутності згоди на її вилучення у належного землекористувача, висновку спеціально уповноваженого органу лісового господарства, висновку державної експертизи землевпорядної документації, а також з перевищенням Миколаївською міською радою наданих їй законодавством повноважень на розпорядження земельними ділянками. Також зазначено, шо позовна давність позивачем не пропущена, оскільки про порушення вимог земельного законодавства при розпорядженні державною власністю розпорядник земель державної власності - Миколаївська обласна державна адміністрація, яка є позивачем у справі, дізналась лише при проведенні прокуратурою Корабельного району міста Миколаєва перевірки дотримання вимог земельного законодавства в діяльності Миколаївської міської ради та ДП «Миколаївське лісове господарство».

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог прокурора відмовити в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пункту 9 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради «Про надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок юридичним особам, громадянам та внесення змін до рішень міської ради по Корабельному району міста Миколаєва» за №20/47 від 20 грудня 2007 року, відповідачу ОСОБА_3 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», площею 1 000 кв.м, з метою передачі її у власність, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 з присвоєнням окремої адреси (том 1 а.с.20).

Відповідно до пунктів 4, 4.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради «Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради міста Миколаєва» за №23/44 від 25 квітня 2008 року затверджено проект землеустрою та надано ОСОБА_3 у власність вказану земельну ділянку площею 1 000 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 з віднесенням її до земель житлової забудови (том 1 а.с.21-23).

На підставі вказаних рішень Миколаївської міської ради, а також постанови Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 вересня 2008 року, яка в подальшому була скасована постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2015 року, ОСОБА_3 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку серії серія НОМЕР_2 з кадастровим номером НОМЕР_1 (том 1 а.с.30-31,36,37-41).

В подальшому між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 був укладений договір дарування від 01 серпня 2012 року за реєстровим №1933, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А.

Згідно з ч.2 ст.3 Земельного кодексу України (в чинній редакції і в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) земельні відносини, що виникають при використанні лісів регулюються цим кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до Конституції України та норм земельного законодавства всі землі за формою власності поділяються на земельні ділянки, що перебувають у власності держави (в особі органів державної влади), у комунальній власності (в особі органів місцевого самоврядування) та у приватній власності (громадян та юридичних осіб).

За ст.7 Лісового кодексу України (в чинній редакції і в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб'єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Відповідно до ст.8 ЛК України та ст.84 ЗК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

За ст.9 ЛК України у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.

Положеннями ст.11 ЛК України визначено, що право комунальної власності на ліси набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом.

Порядок розмежування земель державної та комунальної власності був визначений Законом України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» №1457-ІУ від 05 лютого 2004 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та передбачав здійснення певних організаційно-правових заходів щодо розподілу земель державної власності на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок державної та комунальної власності.

Відповідно до ст.19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Згідно з частинами 1,2 та 4 ст.20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (ст.55 ЗК України).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (ст.57 ЗК України; ч.1 ст.17 ЛК України).

За змістом ст.31 ЛК України та ст.21 Закону України від 09 квітня 1999 року №586-XIV«Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі передачу у власність, надання у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення, та припинення права користування ними.

Відповідно до п.5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже, виходячи з аналізу діючого тоді законодавства, документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, є державні акти на право постійного користування земельними лісовими ділянками або планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року у справі № 6-212цс14.

Районним судом встановлено, що зазначена земельна ділянка надана відповідачу ОСОБА_3 за рахунок земель державного лісового фонду, які перебували у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство» та розташовані в урочище «Жовтневе» квартал 43, що підтверджується наявними в проекті землеустрою текстовими та графічними матеріалами, кадастровим планом земельної ділянки, висновком відділу охорони культурної спадщини управління Миколаївської міської ради за №213/3 від 28 грудня 2008 року, Управління земельних ресурсів у місті Миколаїв Миколаївської області за №521 від 05 лютого 2008 року, які погоджуючи проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 спірної земельної ділянки зазначали про виділ цієї земельної ділянки за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» (том 1 а.с.170-210).

Крім того, про належність спірної земельної ділянки до земель державного лісового фонду також свідчить інформація Державного агентства лісових ресурсів України Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об'єднання ВО «Укрдержліспроект» №85 від 16 лютого 2016 року, Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства №138 від 15 лютого 2016 року (том 1 а.с.24-25,26).

Відомостей, станом на 2007-2008 рік, про розподіл земель державної власності на території міста на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі меж земельних ділянок державної та комунальної власності, матеріали справи не містять.

Оскільки на час виникнення спірних правовідносин розмежування державної та комунальної власності у встановленому порядку проведено не було, то відповідно до статей 8-10 ЛК України спірна ділянка не набула статусу комунальної власності.

Отже, встановлені обставини свідчать про те, що станом на 2007-2008 рік спірна земельна ділянка площею 1 000 кв.м мала статус земельної ділянки державної власності лісогосподарського призначення та перебувала в постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство».

Розпорядження спірною ділянкою з таким статусом віднесено до повноважень державної адміністрації (ст.31 ЛК України та ст.21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»).

Встановивши наведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, про те, що Миколаївська міська рада, приймаючи рішення за №20/47 від 20 грудня 2007 року та за №23/44 від 25 квітня 2008 року в оскаржуваній частині, діяла поза межами своїх повноважень.

Окрім того, порядок вилучення земельних ділянок визначено ст.149 ЗК України, якою передбачено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п'ятою, дев'ятою названої статті (частина 6).

Відповідно до правил частин 2 та 4 ст.20 ЗК України зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

За приписами ч.3 ст.57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до ст.21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, зокрема, для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка, яка перебувала у державній власності та мала лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача - ДП «Миколаївське лісове господарство» у встановленому порядку (статті 149-151 ЗК України) повноважним органом не вилучалась та зміна цільового призначення щодо неї не здійснювалась.

Оскільки рішення Миколаївської міської ради №20/47 від 20 грудня 2007 року та № 23/44 від 25 квітня 2008 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки та передачу її у власність ОСОБА_3 прийнято міською радою всупереч діючому законодавству та з перевищенням повноважень, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про їх незаконність в цій частині та скасував в оскаржуваних пунктах.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

У ч.1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до підпункту «б» статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Згідно положеннями ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною.

Із урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно вважав, що оскільки підставою для видачі ОСОБА_3 державного акту про право власності на землю були зазначені рішення Миколаївської міської ради, які прийняті нею з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, а також з перевищенням повноважень, то є підстави, передбачені ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України для визнання цього акту недійсним.

Відповідно до ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 серпня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був укладений договір дарування земельної ділянки за реєстровим №1933, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А., за умовами якого ОСОБА_6 набула право власності на спірну земельну ділянку. У зв'язку з посвідченням вказаного договору, приватним нотаріусом у правовстановлюючому документі на право власності на земельну ділянку була зроблена відмітка про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_6

За такого, встановивши наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що спірна земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду, її вилучення (викуп) у ДП «Миколаївське лісове господарство» з метою передачі її у власність ОСОБА_3 в порядку, передбаченому ст.31 ЛК України, не проводилось, Миколаївська міська рада не мала повноважень на розпорядження цим майном, у зв'язку з чим це майно вибуло із володіння ДП «Миколаївське лісове господарство» та Миколаївської обласної державної адміністрації поза їх волею. Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що спірна земельна ділянка підлягає поверненню у власність держави шляхом її витребування у ОСОБА_6 відповідно до положень ст.153 ЗК України та ст.388 ЦК України, що відповідає положенням чинного законодавства та судовій практиці Верховного Суду та вірно констатовано і судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду, а саме ДП «Миколаївське лісове господарство», спростовуються наявними у матеріалах справи та в проекті землеустрою земельно-кадастровою документацією, кадастровим планом земельної ділянки, висновком Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області, інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства.

Не можна погодитись й з доводами апеляційної скарги щодо пропуску позовної давності.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України 01 липня 2015 року у справі №6-178цс15 за змістом статей 256,261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, яка була чинною на час звернення до суду) та ч.2 ст.45 ЦПК України (в редакції, яка була чинною на час звернення до суду) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст.46 ЦПК України (в редакції, яка була чинною на час звернення до суду).

Згідно із ч.1 ст.46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст.45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Зі змісту заявленого прокурором позову вбачається, що його пред'явлено в інтересах Миколаївської обласної державної адміністрації.

Обґрунтовуючи дотримання строку позовної давності при зверненні до суду у червні 2016 року, прокурор посилався на те, що про факт порушення права державної власності розпоряднику цієї власності - Миколаївській обласній державній адміністрації, та порушення права постійного користування стало відомо лише у серпні 2014 року з часу виявлення прокурором порушень земельного законодавства.

В результаті такого порушення закону при передачі у власність земельної ділянки лісового фонду, за фактом порушення вимог земельного законодавства під час передачі у власність громадян земельних ділянок державного лісового фонду урочища «Жовтневого» 05 серпня 2014 року розпочато кримінальне провадження №0000074 за ч.2 ст.364 КК України.

Будь-яких відомостей про те, що розпорядник земель державної власності, тобто Миколаївська обласна державна адміністрація дізналася про порушення вимог земельного законодавства раніше, матеріали даної справи не містять, оскільки вперше такий факт встановлено саме за результатами прокурорської перевірки.

Оскільки Миколаївська обласна державна адміністрація не наділена наглядовими чи контрольними функціями з перевірки законності рішень Миколаївської міської ради, відсутні підстави вважати, що державна адміністрація мала можливість довідатись про порушення права державної власності до проведення відповідної перевірки прокурором.

Cама по собі присутність працівників прокуратури міста Миколаєва на сесії Миколаївської міської ради 24 квітня 2008 року теж не може впливати на перебіг позовної давності у вказаній справі, оскільки з самого тексту рішення прийнятого Миколаївською міською радою 25 квітня 2008 року не вбачається порушення законодавства. До того ж, відповідно до положень Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) перевірка відповідності актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам є предметом прокурорського нагляду. Перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагаються прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора.

Положення зазначеного Закону не зобов'язували прокурора здійснювати перевірку додержання законів при винесені будь-якого рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, а лише за наявності для цього відповідних підстав.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо можливості позивача довідатись про порушене право державної власності на спірну земельну ділянку ще у 2008 році є помилковими та ґрунтуються виключно на припущеннях.

За такого не можна вважати, що звернення прокурора з позовом за захистом порушених прав держави, здійснено поза межами строків позовної давності, передбачених ст.256 ЦК України.

Щодо відсутності підстав для подання позову прокурором в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, про які зазначено відповідачем в апеляційній скарзі, то колегія суддів виходить з наступного.

При зверненні до суду прокурором зазначено, що орган, який уповноважений державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах - Миколаївська обласна державна адміністрація, не здійснює захист інтересів держави.

Так, будь-які дії, спрямовані на відновлення порушених інтересів держави у сфері відновлення законності у розпорядженні землями державного лісового фонду, у тому числі шляхом звернення до суду з відповідними позовами, не вчиняються. Більш того, навіть повідомлення прокуратурою області щодо наявності порушень при розпорядженні саме спірною земельною ділянкою, не спонукали вказаний орган здійснювати свої функції щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Отже, у позовній заяві прокурором визначено орган, який уповноважений державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах та підтверджено нездійснення цим органом захисту інтересів держави, що, в свою чергу, відповідно до ст.131-1 Конституції України та положень Закону України «Про прокуратуру» відноситься до «виключних випадків», які передбачають повноваження прокурора на здійснення представництва інтересів держави в суді.

Щодо витребування земельної ділянки у відповідача ОСОБА_6, як у добросовісного набувача, слід зазначити наступне.

Так, Верховний Суд України на спільному засіданні Судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справах 16 грудня 2015 року розглянув справу за №6-2510цс15, предметом якої був спір про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки та витребування цієї земельної ділянки з чужого незаконного володіння, та зробив наступний правовий висновок про підстави для витребування в добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння держави в незаконний спосіб.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону, нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу.

Принцип «пропорційності» передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності протиправно, через прийняття незаконних рішень органом місцевого самоврядування.

З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_6 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном.

Так, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті14,19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

За таких обставин у справі, яка переглядається, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_6 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально-значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державної та комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності.

Як вже було зазначено, законно набути право приватної власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 1 000 кв.м із земель державної чи комунальної власності не могла жодна юридична чи фізична особа, але відповідачі набули таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті прийняття органом місцевого самоврядування низки незаконних рішень.

Відповідачі в силу зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих, характерних для лісу (ст.1 ЛК України) природних ознак (наявності лісової (деревної) рослинності), змісту оформленої ними землевпорядної документації, знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що ліс і ділянка вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.

Окрім того, витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача ОСОБА_6 на користь держави відповідає критерію законності: витребування з її власності земельної ділянки здійснюється на підставі норм ст.153 ЗК України, ст.388 ЦК України в зв'язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог ЛК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Сумніви суб'єктів звернення в правильності тлумачення та застосування цих норм судами не можуть свідчити про незаконність втручання в право власності.

За таких обставин результат розгляду судом даного позову прокурора по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у ст.1 Першого протоколу.

Посилання в апеляційній скарзі на висновок експерта №18-1 від 31 липня 2018 року, яким експерт не зміг встановити входження земельної ділянки до земель кварталу 43 урочища «Жовтневого», теж не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вирішення питання щодо належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, яка перебувала у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», повинно бути вирішено судом з урахуванням положень пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України та на підставі оцінки доказів, які підтверджують право державної власності та право користування ДП «Миколаївське лісове господарство», а не шляхом проведення експертизи.

Колегія суддів також не може погодитись з твердженням особи, яка подала апеляційну скаргу, про те, що рішення міської ради від 20 грудня 2007 року є актом одноразового застосування та вичерпало свою дію фактом його виконання, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Так у даній справі оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних правовідносин стали підставою виникнення у фізичної особи цивільних прав з їх подальшою реалізацією за цивільно-правовими угодами. Такий спосіб захисту порушених прав не суперечить закону та відповідає приписам ст.16 ЦК України (правовий висновок Верховного Суду України за наслідками розгляду 16 грудня 2015 року справи №6-2510цс15).

Також, помилковим є посилання відповідача ОСОБА_3 на постанову Верховного Суду України у справі №21-405а14, так як, на відміну під позовних вимог у справі №21-405а14, у цій справі прокурор заявив не лише вимогу про визнання недійсним рішення Миколаївської міської ради, яка сама по собі не породжує правових наслідків для набувача земельної ділянки, а й просив визнати недійсним виданий на підставі оскаржуваного рішення державний акт на право власності на земельну ділянку та витребувати земельну ділянку.

Колегія суддів не може погодитись з твердженням ОСОБА_3 про те, що справу розглянуто з порушенням цивільної юрисдикції.

Так, земля є об'єктом цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у цивільних правовідносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

Спори, що виникають із земельних відносин, стороною яких є фізична особа, незважаючи на участь в них суб'єктів владних повноважень, розглядаються в порядку цивільного судочинства (пункти 6,7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ»).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається ОСОБА_3 у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 15 січня 2019 року - залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.О. Данилова

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 26 березня 2019 року