ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року

м.Суми

Справа №591/7304/15-ц

Номер провадження 22-ц/816/5144/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Орлова І. В.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Гакаля Романа Володимировича, представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2016 року в складі судді Бурди Б. В., постановленої у м. Суми,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором, вимоги якого уточнив у березні 2016 року (т. 1 а.с. 77 - 79).

Позовна заява мотивована тим, що 08 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 61821 грн 17 коп. на строк до 07 липня 2015 року зі сплатою 20,04 % річних.

18 травня 2015 року на підставі рішення апеляційного суду Сумської області від 03 грудня 2014 року у справі № 591/5072/14-ц про звернення стягнення на заставлений автомобіль було реалізовано належний відповідачу автомобіль, який був переданий у заставу з метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору. Отримані від реалізації кошти у розмірі 68100 грн були направлені на: погашення простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 34050 грн та на погашення пені у розмірі 35050 грн.

Позичальник взяті на себе зобов`язання не виконував, кредит повністю не погасив навіть з урахуванням реалізації заставленого автомобіля, на вимоги не реагував, унаслідок чого станом на 06 жовтня 2015 року виникла заборгованість за кредитно-заставним договором у розмірі 247 488 грн 88 коп., з яких: 26 649 грн 65 коп. заборгованість за кредитом, 46 781 грн 76 коп. заборгованість по процентам, 11 541 грн 84 коп. заборгованість по комісії, 162 515 грн 63 коп. пеня за несвоєчасне повернення кредиту.

З урахуванням викладеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитно-заставним договором від 08 липня 2008 року у розмірі 247488 грн 88 коп.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що банком пропущено строк позовної давності, оскільки останній звернувся до суду з позовом в жовтні 2015 року, тобто в межах п`ятирічного строку позовної давності, визначеного сторонами в договорі.

Крім того, позивач звернув увагу на ту обставину, що 18 травня 2015 року заставний автомобіль було реалізовано, проте, сума, що надійшла після його реалізації, виявилася недостатньою для погашення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим, на думку банка, саме з 19 травня 2015 року у нього виникло право звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 просив змінити рішення суду щодо мотивів відмови у задоволенні позову.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2016 року вже було предметом апеляційного перегляду.

Зокрема, ухвалою апеляційного суду Сумської області від 27 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» було відхилено, а оскаржене судове рішення було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року ухвалу апеляційного суду Сумської області від 27 лютого 2017 року скасовано, а дану справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже, справа по новому переглядається апеляційною інстанцією.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» Гакаля Р.В. про задоволення апеляційної скарги та представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про зміну рішення суду в частині відмови у позові, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що право банку на пред`явлення позову про стягнення заборгованості за вказаним кредитно-заставним договором виникло з 29 березня 2009 року, тобто з моменту несплати відповідачем чергового платежу, проте з позовом до суду банк звернувся лише 12 жовтня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 08 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір № SUC0AN11159174, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 61821 грн 17 коп. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 20,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим терміном повернення до 07 липня 2015 року (т. 1 а.с. 8 - 22).

На забезпечення повного і своєчасного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором відповідач надав в заставу банку автомобіль Daewoo Nexia, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

До того ж, п. 13.2 кредитного договору від 08 липня 2008 року передбачено, що банк, не застосовуючи судових процедур, має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави для задоволення забезпечених вимог з-поміж таких: а) передача предмета застави у власність банку для задоволення і погашення забезпечених вимог; б) продаж предмета застави банком третій особі відповідно до вимог законодавства України; в) звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса (у випадку нотаріального посвідчення договору); г) будь-яка інша процедура, дозволена законодавством України.

У п. 14.11 вказаного кредитного договору сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю п`ять років.

Позичальник порушив взяті на себе зобов`язання по кредитному договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування грошовими коштами, у зв`язку з чим станом на 26 лютого 2009 року за кредитом утворився борг у розмірі 65 937 грн 63 коп., який складався із заборгованості за кредитом в розмірі 61 722 грн 99 коп., заборгованості зі сплати відсотків 3 785 грн 30 коп. та пені 429 грн 34 коп., що підтверджується розрахунком банку, що стало підставою для звернення банку з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави (т. 1 а.с. 112, цивільна справа №591/5072/14-ц).

Під час розгляду цивільної справи за №591/5072/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави було встановлено, що 26 лютого 2009 року відповідач добровільно передав автомобіль банку з метою врегулювання питання про погашення наявної заборгованості за кредитно-заставним договором (т. 1 а.с. 52 справа №591/5072/14-ц), а 06 березня 2009 року видав на ім`я уповноважених працівників банку довіреність на вчинення необхідних дій щодо відчуження автомобіля (т. 1 а.с. 53 справа №591/5072/14-ц). Станом на 29 вересня 2012 року автомобіль Daewoo Nexia, реєстраційний номер НОМЕР_1 було знято з обліку на підставі заяви ОСОБА_4 , який діяв за дорученням від ОСОБА_1 та довідки банку про погашення кредиту (т. 1 а.с. 55 справа №591/5072/14-ц)

27 лютого 2015 року банк реалізував переданий йому відповідачем автомобіль за 68100 грн, які були спрямовані на: погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 34050 грн, погашення штрафу - в сумі 18989,18 грн та на сплату пені в сумі 15060,82 грн.

Вказане підтверджується матеріалами цивільної справи за №591/5072/14-ц та ухвалою апеляційного суду Сумської області від 15 листопада 2016 року по вказаній цивільній справі, яка набрала законної сили та якою залишено без змін рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 вересня 2014 року про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Вказане судове рішення суду апеляційної інстанції від 15 листопада 2016 року ухвалено за наслідками нового апеляційного перегляду справи відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 120 - 122).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Повертаючи дану справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року зазначив про те, що згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ПАТ КБ «ПриватБанк» використало право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого у заставу майна. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк».

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а, отже, строк дії договору змінився з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

При цьому, Верховний Суд вказав, що для правильного вирішення даної справи апеляційний суд має звернути уваги на те, що у разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. Крім того, Верховний Суд вказав, що строк дії кредитного договору від 08 липня 2008 року сторонами визначено до 07 липня 2015 року, а наданий банком розрахунок заборгованості відповідача за цим договором визначено станом на 06 жовтня 2015 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Перевіряючи вищезазначене, колегія суддів виходить з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснив останній платіж за спірним кредитним договором 09 лютого 2009 року в сумі 470 грн, які були спрямовані на погашення процентів в сумі 417, 90 грн та пені в сумі 51,10 грн, після чого ніяких платежів не здійснював, у зв`язку з чим 11 липня 2014 року банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, тобто на автомобіль Daewoo Nexia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 08 липня 2008 року (справа №591/5072/14-ц).

Таким чином, у зв`язку з пред`явленням 11 липня 2014 року вимоги до боржника ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості станом на 27 червня 2014 року в розмірі 244 247 грн 53 коп. (60699 грн 65 коп. заборгованість за кредитом+44116 грн 13 коп. заборгованість за відсотками+10887 грн 09 коп заборгованість по комісії+128 544 грн 66 коп. пеня за несвоєчасне повернення кредиту) (т. 1 а.с. 3 - 7, 181 - 184 справа №591/5072/14-ц) змінився строк виконання зобов`язання, що зумовило перебіг позовної давності.

Разом з тим, рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 вересня 2014 року, яке неодноразово було предметом апеляційного та касаційного переглядів, відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, у зв`язку зі спливом строку позовної давності у вказаній цивільній справі за №591/5072/14-ц. Вказане рішення суду першої інстанції за наслідками нового апеляційного перегляду справи відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2016 року було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 15 листопада 2016 року (т. 1 а.с. 69 - 70, 224 - 227, 247 - 249).

Крім того, банк реалізував своє право позасудового звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості, продавши 27 лютого 2015 року переданий йому відповідачем автомобіль за 68100 грн, які були спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 34050 грн, погашення штрафу в сумі 18989,18 грн та на сплату пені в сумі 15060,82 грн.

Отже, з аналізу вищевказаних норм права та встановлених у справі обставин можна дійти висновку, що у разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припинилося, однак змінилося щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором при зверненні до суду, що надало кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, тобто звернення стягнення на предмет застави, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Таким чином, переглядаючи позовні вимоги про стягнення суми заявленого тіла кредиту у розмірі 26649,65 грн, процентів за користування кредитними коштами у розмірі 44116,13 грн, сум пені та комісії, нарахованих станом на 27 червня 2014 року (кінцева дата розрахунку т. 1 а.с. 184 справа №591/5072/14-ц), тобто вимог до боржника про стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту), процентів та неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, колегія суддів бере до уваги ті обставини, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 вересня 2014 року, яке набрало законної сили, за спливом строку позовної давності було відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави (справа №591/5072/14-ц) в рахунок погашення кредитної заборгованості в розмірі 244 247 грн 53 коп. (60699 грн 65 коп. заборгованість за кредитом+44116 грн 13 коп. заборгованість за відсотками+10887 грн 09 коп заборгованість по комісії+128 544 грн 66 коп. пеня за несвоєчасне повернення кредиту), а також те, що у лютому 2009 року банк відповідно до умов кредитного договору обрав процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави для задоволення забезпечених вимог, а саме: боржник на вимогу кредитора передав предмет застави у його власність для задоволення і погашення забезпечених вимог, який 27 лютого 2015 року було реалізовано за 68100 грн, а вказані кошти були спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 34050 грн, погашення штрафу в сумі 18989,18 грн та на сплату пені в сумі 15060,82 грн.

Отже, саме з цих підстав позовні вимоги банку про стягнення тіла кредиту у розмірі 26649,65 грн, процентів за користування кредитними коштами у розмірі 44116,13 грн, 10887,09 грн заборгованості по комісії та 113483,84 грн пені (128 544,66 грн-15060,82 грн кошти, які надійшли на сплату пені після реалізації 27 лютого 2015 року предмета застави) нарахованих станом на 27 червня 2014 року, не підлягають задоволенню, а не тільки у зв`язку з тим, що позивач пропустив строк позовної давності.

Що стосується іншої частини заявлених вимог, а саме: стягнення коштів по процентам за користування кредитом (46781,76грн-44116,13 грн=2665,63 грн), комісії (11541,84-10887,09 грн=654,75) та пені (162515,63-113483,84 грн=49031,79 грн), нарахованих за період з 02 липня 2014 року по 06 жовтня 2015 року, то відмовляючи в задоволенні вказаних позовних вимог за пропуском строку позовної давності, місцевий суд не звернув уваги на те, що внаслідок пред`явлення 11 липня 2014 року вимоги про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості кредитор втратив право нараховувати відсотки, комісію та пеню відповідно до умов кредитного договору, оскільки такими діями банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом та відповідальності позичальника за неналежне виконання умов договору. До того ж, суд не взяв до уваги і тієї обставини, що строк дії кредитного договору від 08 липня 2008 року сторонами визначено до 07 липня 2015 року, а наданий банком розрахунок заборгованості відповідача за цим договором визначено станом на 06 жовтня 2015 року.

Таким чином, після спливу визначеного договором строку кредитування та у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказані висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа №14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа №202/4494/16-ц).

Отже, саме внаслідок відсутності правових підстав для стягнення коштів по процентам за користування кредитом, комісії та пені, нарахованих за період з 02 липня 2014 року по 06 жовтня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню, а не з тих, на які послався суд першої інстанції в оскарженому рішенні.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на викладене, на думку колегії суддів, рішення суду підлягає зміні щодо мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, а апеляційна скарга, відповідно, частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 2; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2016 року змінити в частини мотивів відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором від 08 липня 2008 року у загальному розмірі 247 488 грн 88 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: Т.А. Левченко

І.В. Орлов