ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 753/12380/16-ц

провадження № 61-17125св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

стягувач - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «КУТ»,

боржник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Тущенко Петро Леонідович,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року, постановлену у складі судді Шклянки М. П., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 4 квітня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог скарги

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Тущенка П. Л., стягувач - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «КУТ».

Скаргу мотивував тим, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 1 березня 2016 року скасовано постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 24 листопада 2015 року про закінчення виконавчого провадження № 46234623.

ОСОБА_1 вказував на те, що у порушення норм Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем після скасування постанови про закінчення виконавчого провадження не була винесена постанова про відновлення виконавчого провадження. На його неодноразові звернення з проханням відновити виконавче провадження державний виконавець не реагував.

З урахуванням уточнень скарги, ОСОБА_1 просив визнати незаконною бездіяльність головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Тущенко П. Л. щодо невідновлення виконавчого провадження № 46234623 та зобов`язати головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві відновити виконавче провадження.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Ухвала мотивована тим, що 5 квітня 2016 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відновлення виконавчого провадження № 46234623. Суд першої інстанції також посилався на те, що ОСОБА_1 зі скаргою про зобов`язання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві відновити виконавче провадження звернувся у липні 2016 року, тобто після відновлення головним державним виконавцем виконавчого провадження, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 4 квітня 2017 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 4 квітня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не з?ясували фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, та дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги.

Зокрема, заявник вказував на те, що суди не вказали, на підставі яких доказів вони встановили, що постанова від 5 квітня 2016 року про відновлення виконавчого провадження винесена головним державним виконавцем саме 5 квітня 2016 року, а не після отримання ухвали суду про відкриття провадження у скарзі. Крім того, заявник також вказував на те, що суди не надали належної оцінки відомостям про виконавче провадження № 46234623 з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, відповідно до яких постанова від 5 квітня 2016 року до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень внесена не була, що, на його думку, вказує на відсутність такої постанови.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Встановлені судами фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького управління юстиції у м. Києві Шевченка М. Р. від 29 січня 2015 року відкрито виконавче провадження № 46234623 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг у розмірі 10 312,48 грн.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького управління юстиції у м. Києві Шевченка М. Р. від 24 листопада 2015 року закінчено виконавче провадження № 46234623 у зв`язку з виконанням рішення суду.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 1 березня 2016 року скасовано постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Шевченка М. Р. від 24 листопада 2015 року про закінчення виконавчого провадження № 46234623 у зв`язку з тим, що старшим державним виконавцем не було вчинено дій, передбачених частинами першою та другою статті 50, частиною другою статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», а також статями 44, 45 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обмежень», а саме не знято арешт з автомобіля боржника ОСОБА_1 та не повернуто його боржнику.

5 квітня 2016 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Тущенко П. Л. винесено постанову про відновлення виконавчого провадження № 46234623.

Також судами встановлено, що з цією скаргою до суду ОСОБА_1 звернувся у липні 2016 року.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, чинного на час здійснення виконавчого провадження, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, чинній на час здійснення виконавчого провадження, державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у тій же редакції Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Частиною першою статті 51 вказаного Закону, що у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Статтею 383 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами, передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Обґрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 посилався на те, що неодноразово звертався до державного виконавця з проханням відновити виконавче провадження, які державним виконавцем залишені без задоволення. Внаслідок таких неправомірних дій ОСОБА_1 змушений був звернутись до суду з відповідною скаргою.

Відповідно до частини першої статті 387 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Вирішуючи справу, судом першої інстанції встановлено, що ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 1 березня 2016 року отримана відділом державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві 3 березня 2016 року, а постанова про відновлення виконавчого провадження № 46234623 винесена головним державним виконавцем 5 квітня 2016 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що головним державним виконавцем допущені порушення Закону України «Про виконавче провадження» щодо своєчасного відновлення виконавчого провадження, однак такі порушення були усунені ще до звернення ОСОБА_1 до суду зі скаргою, а тому правових підстав для зобов`язання головного державного виконавця усунути відповідні порушення немає.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і касаційний суд, оскільки до таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які учасники справи посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Доводи касаційної скарги про невстановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, і помилковість висновку про відмову у задоволені скарги, касаційний суд відхиляє, оскільки встановлені судами обставин, мотиви відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 та результати оцінки доказів суди відобразили у судових рішеннях.

Безпідставними касаційний суд вважає і доводи заявника щодо невстановлення судами, коли саме головним державним виконавцем винесена постанова від 5 квітня 2016 року про відновлення виконавчого провадження, оскільки, звертаючись зі скаргою, заявник просив зобов`язати головного державного виконавця відновити виконавче провадження, а не встановити, коли саме головним державним виконавцем винесена постанова.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування ухвали суду першої інстанцій та ухвали апеляційного суду, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 4 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов