ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/294/19 Справа № 212/3738/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/3738/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року, яке ухвалено суддею Пустовітом О.Г. о 16 годині 24 хвилини у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 07 серпня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 05 серпня 2011 року. Стосунки із чоловіком, починаючи з липня 2015 року, ставали все гірше і гірше і вона у травні 2016 року звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Також, позивач звернулась до відповідача щодо добровільного поділу майна, яке було ними придбано під час перебування в шлюбі, але він відмовився від такого поділу.

Під час сумісного проживання сторони, за спільні кошти, 13 травня 2014 року придбали транспортний засіб - автомобіль марки MERSEDES-BENZ, модель VITO 112CDI, 2000 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4, тип ТЗ - легковий пасажирський-В, реєстраційний номер НОМЕР_1, який було зареєстровано Кременчуцьким ВРЕР 05.03.2013 року на ім'я відповідача ОСОБА_2

Позивач, уточнивши позовні вимоги, просила суд розподілити майно, що є об'єктом права сумісної власності подружжя між нею та ОСОБА_2, визнати за нею право на 1/2 частину транспортного засобу - автомобіля марки MERSEDES-BENZ, модель VITO 112CDI, 2000 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4, тип ТЗ - легковий пасажирський-В, реєстраційний № НОМЕР_2; стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частину вартості транспортного засобу - автомобіля марки MERSEDES-BENZ, модель VITO 112CDI, 2000 року випуску, в розмірі 70487 гривень 63 коп., а також усі судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року позов задоволено.

Розділено майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнано за ОСОБА_1 право на 1/2 частину транспортного засобу - автомобіля марки MERSEDES-BENZ, модель VITO 112CDI, 2000 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4, тип ТЗ - легковий пасажирський-В, реєстраційний № НОМЕР_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину вартості транспортного засобу - автомобіля марки MERSEDES-BENZ, модель VITO 112CDI, 2000 року випуску, в розмірі 70487 гривень 63 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат на правову допомогу 7000,00 грн., витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи в розмірі 850,00 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,21 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду. Зокрема, відповідач вважає, що суд не дослідив належним чином всі обставини справи та не взяв до уваги, що автомобіль було відчужено ним у період шлюбу, а ч. 2 ст. 65 СК України встановлена презумпція згоди іншого з подружжя на укладення договорів з відчуження спільного сумісного майна. Позивачем не було надано доказів про те, що автомобіль було відчужено не в інтересах сім'ї, а в позовних заявах ОСОБА_1 взагалі не зазначала, що автомобіль було продано в період шлюбу. Відповідач вважає, що саме позивач має довести суду про те, що вона не була обізнана про відчуження автомобіля та не була згодна з діями чоловіка, чого нею зроблено не було. Не погоджується відповідач з висновком суду про те, що позивач не надавала саме письмової згоди на відчуження автомобіля, оскільки нормами чинного законодавства України така згода взагалі не передбачена. До того ж, на думку відповідача, судом невірно визначено вартість спірного автомобіля, оскільки має враховуватися не середньоринкова вартість, а дійсна вартість автомобіля, яка є значно меншою від ринкової вартості.

Крім того, відповідач вказує й на те, що за період шлюбу ними було придбано й інше майно, однак суд не вирішив питання про його розподіл.

Також, відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та прийняття до розгляду збільшених позовних вимог ОСОБА_1 вже під час судового розгляду, що є порушенням вимог п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Крім того, просить стягнути з відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу (складання відзиву на апеляційну скаргу) у розмірі 1 500,00 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката ОСОБА_4, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 серпня 2011 року.

Відповідно Довіреності від 13.05.2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Сапко М.В., ОСОБА_2 отримав повноваження від ОСОБА_6 вчиняти від його імені дії щодо розпорядження транспортним засобом MERSEDES-BENZ, модель VITO 112CDI, 2000 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4, тип ТЗ - легковий пасажирський-В, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Згідно розписки ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_2 93 600 грн. за автомобіль Мерседес Бенц Вито, 112 CDI , 2000 року випуску, р.н. НОМЕР_3.

Відповідно Довідки Територіального Сервісного Центру № 1243 від 29.10.2016 року, автомобіль MERSEDES-BENZ, модель VITO 112CDI, 2000 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4, тип ТЗ - легковий пасажирський-В, держ.знак НОМЕР_2 (попередній держ.номер ВІ2794ВТ) був зареєстрований 20.01.2015 року за ОСОБА_2, 05.09.2015 року автомобіль перереєстрований на ОСОБА_8 (а.с. 32)

Відповідно до висновку експерта №320/17 від 15.12.2017 року середня ринкова вартість транспортного засобу марки MERSEDES-BENZ, модель VITO 112CDI, 2000 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_4, на час проведення експертизи, складає 140975,25 грн. (а.с. 147 - 153).

Задовольняючи позовні вимоги про поділ майна подружжя та стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсації за частку у спільному сумісному майні подружжя (1/2 частини вартості транспортного засобу), суд першої інстанції виходив із того, що вибуття у вересні 2015 року із спільної сумісної власності подружжя транспортного засобу у власність ОСОБА_8 (матері відповідача) відбулось поза волею позивачки, а кошти використані не в інтересах сім'ї.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружинин та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. (стаття 70 СК України).

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім"ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною четвертою статті 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За таких обставин, один із подружжя може вимагати від іншого 1/2 частину вартості майна, яке відчужене в період зареєстрованого між ними шлюбу в тому випадку, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Як встановлено судом, автомобіль марки MERSEDES-BENZ, модель VITO 112CDI, 2000 року випуску, відчужено відповідачем ОСОБА_2 у вересні .2015 року на користь своєї матері - ОСОБА_8 та, з огляду на відсутність доказів наявності згоди дружини на таке відчуження, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_2 відчужив автомобіль, що є спільною сумісною власністю подружжя, без згоди дружини ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги про те, що саме позивач має довести суду про те, що вона не була обізнана про відчуження автомобіля та не була згодна з діями чоловіка, чого нею зроблено не було, колегією суддів відхиляються з огляду на вищевикладені обставини.

Доказів про те, що кошти від продажу автомобіля ОСОБА_2 використав в інтересах сім'ї, він суду не надав, навпаки, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції пояснив, що перереєстрував автомобіль на свою матір в рахунок боргу сторін за вказаний автомобіль, тобто ніяких коштів він не отримував та, як наслідок, не міг використати їх в інтересах сім'ї.

З огляду на наведене та встановлений судом факт окремого проживання та не ведення спільного господарства сторонами з червня-липня 2015 року, правильним є висновок суду, що позивач має право на грошову компенсацію у розмірі половини вартості відчуженого майна в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості спірного автомобіля, суди виходили з висновку судової автотоварознавчої експертизи від 15.12.2017 року.

Доводи відповідача про те, що судом невірно визначено вартість спірного автомобіля, оскільки має враховуватисяне середньоринкова вартість, а дійсна вартість автомобіля, яка є значно меншою від ринкової вартості, колегією суддів до уваги не приймаються.

Так, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв'язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на спільне майно.

Виходячи зі встановлених обставин, на підставі наданих сторонами доказів, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що спірний автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, а його відчуження одним з подружжя, ОСОБА_2 без згоди іншого з подружжя ОСОБА_1 відбулося не в інтересах сім'ї, тому половина вартості автомобіля, яка визначена шляхом експертного дослідження, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що за період шлюбу сторонами було придбано й інше майно, однак суд не вирішив питання про його розподіл, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції, а сторонами, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, не було надано суду доказів щодо іншого спільного майна подружжя, яке підлягає поділу між ними. До того ж ОСОБА_2 не позбавлений права звернутися до суду із позовом про поділ іншого спільного сумісного майна подружжя.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та прийняття до розгляду збільшених позовних вимог ОСОБА_1 вже під час судового розгляду є помилковим, оскільки 06.03.2018 року позивачем було уточнено позовні вимоги (а.с. 171-172), а не збільшено їх розмір.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Згідно п. в ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За результатами розгляд справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України і у разі часткового задоволення позову судові витрати щодо сплати правничої допомоги покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 було сплачено адвокату ОСОБА_4, який діє на підставі Договору від 27 травня 2016 ркоу та Ордеру Серії ДП №015 від 20.12.2018 року, за надання професійної правничої допомоги 1 500 грн. (а.с. 233), що підтверджено детальним описом виконаних робіт та Актом приймання-передачі виконаних робіт від 25 жовтня 2018 року (а.с. 232), у зв'язку з чим з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, понесені на оплату витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500 (одна тисяча п'ятсот) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 24 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: