Провадження № 2/760/3499/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року Солом`янський районний суд м.Києва у складі:

головуючого- судді -Кушнір С.І,

за участю секретаря - Голдицької-Тімофєєвої К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Середньої загальноосвітньої школи № 46 Солом`янського району міста Києва, Спеціалізованої школи № 173 Солом`янського району міста Києва, про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 25.07.2017 р. звернулася до суду із зазначеною позовною заявою до відповідачів, в якій просить:

стягнути з Середньої загальноосвітньої школи № 46 Солом`янського району міста Києва на її користь моральну шкоду у розмірі 25000 грн.;

стягнути з Спеціалізованої школи № 173 Солом`янського району міста Києва на її користь моральну шкоду у розмірі 25000 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 25.07.2017 р. зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В.В.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В.В. від 03.08.2017 р., відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Середньої загальноосвітньої школи № 46 Солом`янського району міста Києва, Спеціалізованої школи № 173 Солом`янського району міста Києва, про стягнення моральної шкоди, та призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 15.02.2019 р. зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до Середньої загальноосвітньої школи № 46 Солом`янського району міста Києва, Спеціалізованої школи № 173 Солом`янського району міста Києва, про стягнення моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, позивач є матір`ю двох дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 . На даний момент ОСОБА_4 та ОСОБА_5 навчаються у середній загальноосвітній школі № 46 Солом`янського району міста Києва. Баглай Ілля є дитиною-інвалідом до 18 років, а ОСОБА_4 перебуває на обліку в Правобережному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві як дитина-інвалід з народження.

У зв`язку з цими обставинами, вони, зокрема, ОСОБА_4 , починаючи з 5 класу, і ОСОБА_3 починаючи з 6 класу, були переведені на домашнє індивідуальне навчання при середній загальноосвітній школі № 46 Солом`янського району міста Києва.

Позивач посилається на те, що під час навчання їм неодноразово завдавалась шкода працівниками школи, а саме: під час заняття ОСОБА_6 одним з вчителів школи № 46 взимку в квартирі позивача відчинялись вікна, у зв`язку з чим порушувався належний температурний режим, адже ставало дуже холодно і ОСОБА_4 втрачала свідомість, що приносило негативні наслідки її здоров`ю.

Також, в січні 2017 р. ОСОБА_6 одним з учнів школи було зламано руку під час бійки на шкільному майданчику, діти постійно її ображали, пліткували про неї, але вчителі навіть не відреагували належним чином на ці інциденти.

У січні 2017 р., як вказує позивач, вона подала заяву до Відділу кримінальної поліції у справах дітей Солом`янської УП ГУНП України, яка повинна була бути передана до Управління освіти Солом`янської РДА м. Києва, про переведення дітей до спеціалізованої школи №173 Солом`янського району м. Києва, в зв`язку з вищеперерахованими інцидентами. Також з відповідним проханням вона зверталась до адміністрації школи № 46 щодо вирішення цього питання. Вона неодноразово подавала скарги в поліцію, прокуратуру, МВС, Президенту України щодо відповідного реагування на дії адміністрації школи № 46 відносно шкоди, завданої її дітям. Ніякого реагування жодної з перерахованих державних структур не було.

Позивач зазначає, що 10 червня 2017 р. вона подала заяву пpo зарахування дітей директору спеціалізованої школи № 173 Солом`янського району міста Києва - ОСОБА_7

Проте, адміністрацією школи №173 була надана відповідь, що зарахування до школи відбувається відповідно до Інструкції про порядок конкурсного приймання дітей (учнів, вихованців) до гімназій, ліцеїв, колегіумів, спеціалізованих шкіл (шкіл інтернатів) на конкурсній основі.

Проте, з листа адміністрації школи № 173 чітко вбачається натяк на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не зможуть навчатися в школі № 173, оскільки вони навчалися за навчальними планами середньої загальноосвітньої школи, які суттєво відрізняються від навчальних планів спеціалізованої школи з поглибленим вивченням англійської мови з 1-го класу та німецької мови з 5-го класу.

Також адміністрацією школи № 173 були запропоновані варіанти шкіл, які знаходяться поблизу і в яких ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зможуть навчатись, в тому числі одним із запропонованих варіантів була гімназія-інтернат № 13 (м. Київ, вул. Новопольська, 10-Б).

Разом з тим, діти раніше навчались у школі № 173, і шкільна програма була для них прийнятною. Позивач раніше працювала в школі №173, але через конфлікти з адміністрацією школи, вона вимушена була звільнитись та займатись вихованням її дітей самостійно, а діти були переведені до школи №46. Так, адміністрацію школи №173 не влаштовував той факт, що діти позивача є інвалідами, які потребують індивідуального навчання і кожен рік адміністрація школи вимагала довідку про підтвердження інвалідності дітей.

Позивач вважає, що усі вищезазначені доводи є вагомою причиною і підтвердженням того, що позивач має постійні душевні страждання та переживання за своїх дітей, оскільки їй важливо, щоб діти отримали належне навчання, сформували свою особистість та розвивали здібності.

Починаючи з лютого 2017 р. у дітей не було занять у школі № 46, підсумкові контрольні роботи вони не писали, табелів не отримували. Тобто фактично до наступних класів переведені так і не були.

Більше того, адміністрація школи № 46 дала зрозуміти позивачу, що дітей-інвалідів вони навчати не хочуть і позивач повинна надавати частину грошей, які вона отримує для забезпечення дітей-інвалідів, адміністрації школи № 46 у зв`язку з тим, що діти потребують особливого підходу.

Тому, позивач вважає, що дії адміністрації школи № 46 та адміністрації школи № 173 є неправомірними та порушують нормальні умови навчання дітей, в зв`язку з чим просить стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 50000 грн. (тобто по 25000 грн. з кожного).

05.02.2018 р. до суду від представника відповідача Середньої загальноосвітньої школи № 46 Солом`янського району міста Києва надійшли письмові заперечення проти позову.

29.01.2018 р. до суду від представника відповідача Спеціалізованої школи № 173 Солом`янського району міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

08.10.2018 до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив.

В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази.

Представник відповідача Середньої загальноосвітньої школи № 46 Солом`янського району міста Києва в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Представник відповідача Спеціалізованої школи № 173 Солом`янського району міста Києва в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення позивача, пояснення представників відповідачів, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , є матір`ю неповнолітніх дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 14.10.2010 р. (повторно), та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 15.05.2004 р.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дитиною-інвалідом до 18-ти років.

Відповідно до довідки Пенсійного фонду України від 19.04.2017 р. №2432, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Правобережному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві як дитина-інвалід з народження.

В судовому засіданні встановлено, що дітям позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адміністрацією середньої загальноосвітньої школи № 46 Солом`янського району міста Києва було організовано індивідуальне навчання на дому на 2016-2017 навчальні роки, призначено відповідальних за проведення занять та атестації учителів, складено розклад індивідуальних занять.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальну середню освіту» навчальний рік у закладах загальної середньої освіти незалежно від підпорядкування, типів і форм власності розпочинається у День знань - 1 вересня і закінчується не пізніше 1 липня наступного року. Структура навчального року (за чвертями, півріччями, семестрами), тривалість навчального тижня, дня, занять, відпочинку між ними, інші форми організації освітнього процесу встановлюються закладом загальної середньої освіти у межах часу, передбаченого освітньою програмою (ч. 2 ст. 16 Закону).

Відповідно до встановленої структури навчального року в Школі № 46 навчальні заняття організовуються за семестровою системою: I семестр-з 01 вересня 2016 року по 23 грудня 2016 року; II семестр - з 11 січня 2017 року по 27 травня 2017 року.

Згідно з п. 3 Критеріїв оцінювання навчальних досягнень учнів (вихованців) у системі загальної середньої освіти, затверджених Наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 13 квітня 2011 року № 329, оцінювання здійснюється у процесі повсякденного вивчення результатів навчальної роботи учнів на уроках і вдома, а також за результатами перевірки навчальних досягнень учнів: усної, зокрема індивідуальне, групове та фронтальне опитування; письмової, зокрема самостійні та контрольні роботи, тестування; графічної, зокрема робота з діаграмами, графіками, схемами, контурними картами; практичної, зокрема виконання різних видів експериментальних досліджень та навчальних проектів, робота з біологічними об`єктами, виготовлення виробів.

Відповідно до положень п. 4 Критеріїв оцінювання вбачається, що у випадку невідповідності рівня навчальних досягнень учня (учениці) цим Критеріям позначається «не атестований».

З системного аналізу пунктів 3, 4 Критеріїв оцінювання слідує, що застосування вказаних критеріїв можливе виключно за умови аналізу навчальної роботи учнів на уроках і вдома з відповідними навчальними досягненнями.

Згідно з п. 4 Порядку переведення учнів (вихованців) загальноосвітнього навчального закладу до наступного класу, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України 14 липня 2015 року № 762 при вибутті дитини із загальноосвітнього навчального закладу учням видається табель успішності, у якому відображаються результати підсумкового оцінювання.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20.12.2017 р., за результатами розгляду справи №760/12061/17-ц, за позовом ОСОБА_1 до Середньої загальноосвітньої школи № 46 Солом`янського району міста Києва, Спеціалізованої школи № 173 Солом`янського району міста Києва, про зобов`язання вчинити дії, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Школи №46 щодо видачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 табелів за період навчання з 2016 по 2017 роки, оскільки діти є такими, що не виконали навчальний план через винні дії самого позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з позовом до Середньої загальноосвітньої школи № 46 Солом`янського району міста Києва, Спеціалізованої школи № 173 Солом`янського району міста Києва, про стягнення моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що дії адміністрації школи № 46 та адміністрації школи № 173 є неправомірними та порушують нормальні умови навчання дітей, в зв`язку з чим просить стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 50000 грн. (тобто по 25000 грн. з кожного).

Так, розмір моральної шкоди, з огляду на дії адміністрації школи № 46, позивач обґрунтовує тим, що під час навчання у середній загальноосвітній школі № 46 Солом`янського району міста Києва ОСОБА_6 та ОСОБА_8 неодноразово завдавалась шкода працівниками школи, зокрема, порушувався нормальний температурний режим під час занять, вчителі не реагували на бійки, плітки та образи дітей позивача. В тому числі, починаючи з лютого 2017 р. у дітей не було занять у школі №46, підсумкові контрольні роботи вони не писали, табелів не отримували. Тобто фактично до наступних класів переведені так і не були, що є порушенням їхніх прав.

розмір моральної шкоди, з огляду на дії адміністрації школи № 173, позивач обґрунтовує тим, що відповідачем було відмовлено позивачу у зарахуванні дітей до школи. Такі дії з боку відповідача обумовлюються тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 являються дітьми-інвалідами, потребують індивідуального навчання, а також не володіють іноземними мовами на необхідному рівні.

Разом з тим, такі доводи позивача спростовуються дослідженими судом матеріалами справи.

Встановлено, що ОСОБА_1 , згідно з довідкою № 327 від 24.11.2017 року, наданою адміністрацією Спеціалізованою школою № 173 та у відповідності до даних зазначених у трудовій книжці 03 вересня 2007 року була прийнята на роботу до Спеціалізованої школи № 173 за строковим договором до 31 серпня 2008 року, на посаду вчителя - англійської мови і 31 серпня 2008 року була переведена на умовах безстрокового трудового договору. За час трудових відносин позивач не звільнялась і не була звільненою. Вказані обставини позивачем в судовому засіданні не спростовано.

ОСОБА_3 , згідно наказу № 108 від 01.09.2008 року був зарахований до списочного складу учнів школи № 173 до 1-В класу, а вже за півтора місяця за власно поданою заявою від 19.11.2008 року позивача про видачу документів ОСОБА_3 , з мотивів бажання продовжити підготовку до навчання у школі, при дошкільному навчальному закладу (дитячий садок), наказом № 139 від 19.11.2008 року ОСОБА_3 , було відраховано зі школи і більше він ніколи не навчався у СШ №173.

ОСОБА_2 ніколи не навчалась у Спеціалізованій школі № 173, що підтверджується довідкою від 25.09.2017 р. № 264.

Посилання позивача на той факт, що адміністрацію школи не влаштовує та обставина, що, діти позивача є - інвалідами, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Так, вбачається, що у навчальному закладі № 173 навчається 13 (тринадцять) дітей-інвалідів з різними діагнозами, які закріплені за мікрорайон і СШ №173, що підтверджується довідкою від 24.11.2017 р. №326.

Відповідно до Додатку 1 до розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, саме загальноосвітня школа № 46 є закріпленим закладом для навчання за мікрорайоном, де проживає позивач зі своїми дітьми.

Мікрорайоном спеціалізованої школи № 173 відповідно до Додатку 1 розпорядження є: проспект Відрадний № 16/50,18, 18А, Б, 22, 22А, Б, 24/93, 28А, Б, В, Г, вулиця Миколи Донця № 17/46, 19, 19 А, Б, 21, 21А, 23, 23А, Б, 25/89, 27, 27А, та АДРЕСА_2 Лепсе № АДРЕСА_3 , даний перелік є вичерпним.

При цьому, у матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_1 зверталася до Управління освіти Солом`янського району в м. Києві з приводу переведення ОСОБА_6 та ОСОБА_3 із загальноосвітньої школи № 46 до Спеціалізованої школи № 173.

Відповідно до п. 1.1. Інструкції про порядок конкурсного приймання дітей(учнів, вихованців) до гімназій, ліцеїв, колегіумів, спеціалізованих шкіл (шкіл-інтернатів) затвердженою наказом Міністерства освіти та науки України від 19 червня 2003 року № 389 та зареєстрованої Міністерством юстиції України 04 липня 2003 року за № 574/7868, приймання дітей до спеціалізованої школи № 173 здійснюється на конкурсній основі.

Згідно з наказом № 97 від 04 квітня 2017 року, директором школи № 173 було оголошено, про організацію конкурсного приймання учнів 2-х - 6-х, 10-х, 11-х класів до навчання у спеціалізованій школі № 173 у 2017-2018 навчальному році.

У навчальному закладі згідно з цим наказом конкурсні випробування проходили в паралелях, де були вільні місця, протягом 30 травня - 02 червня 2017 року.

Позивач звернулася щодо зарахування її дітей до Школи № 173 лише 11 липня 2017 року, тобто вже після проведення конкурсного відбору.

Відповідно до ч. 1 ст.5 Закону України «Про освіту» освіта є державним пріоритетом, що забезпечує інноваційний, соціально-економічний і культурний розвиток суспільства. Фінансування освіти є інвестицією в людський потенціал, сталий розвиток суспільства і держави.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 53 Конституції України визначено, що кожен має право на освіту. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання.

Відповідно до ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою ВР України 27.02.1991 року, держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. Статтею 23 зазначеної Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають, що неповноцінна в розумовому або фізичному відношенні дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства. Держави-учасниці визнають право неповноцінної дитини на особливе піклування, заохочують і забезпечують надання, за умови наявності ресурсів, дитині, яка має на це право, та відповідальним за турботу про неї допомогу, щодо якої подано прохання і яка відповідає стану дитини та становищу її батьків або інших осіб, що забезпечують турботу про дитину. На забезпечення особливих потреб неповноцінної дитини допомога згідно з пунктом 2 цієї статті надається при можливості безкоштовно з урахуванням фінансових ресурсів батьків або інших осіб, що забезпечують турботу про дитину, та має на меті забезпечення неповноцінній дитині ефективного доступу до послуг у галузі освіти, професійної підготовки, медичного обслуговування, відновлення здоров`я, підготовки до трудової діяльності та доступу до засобів відпочинку таким чином, який призводить до найбільш повного по можливості втягнення дитини в соціальне життя і досягнення розвитку її особи, включаючи культурний і духовний розвиток дитини.

Статтею 24 Конвенції про права осіб з інвалідністю, ратифікованою Законом України від 16 грудня 2009 року, визначено, що держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на освіту. Для цілей цього права без дискримінації й на підставі рівних можливостей держави-учасниці забезпечують інклюзивну освіту на всіх рівнях і навчаннях протягом усього життя, прагнучи при цьому: a) до повного розвитку людського потенціалу, а також почуття достоїнства та самоповаги та до посилення поваги до прав людини, основоположних свобод і людської багатоманітності; b) до розвитку особистості, талантів і творчості осіб з інвалідністю, а також їхніх розумових і фізичних здібностей у найповнішому обсязі; c) до надання особам з інвалідністю можливості брати ефективну участь у житті вільного суспільства; Під час реалізації цього права держави-учасниці забезпечують, щоб: a) особи з інвалідністю не виключалися через інвалідність із системи загальної освіти, а діти з інвалідністю - із системи безплатної та обов`язкової початкової або середньої освіти; b) особи з інвалідністю мали нарівні з іншими доступ до інклюзивної, якісної та безплатної початкової й середньої освіти в місцях свого проживання; c) забезпечувалося розумне пристосування, що враховує індивідуальні потреби; d) особи з інвалідністю отримували всередині системи загальної освіти необхідну підтримку для полегшення їхнього ефективного навчання; e) в умовах, які максимально сприяють засвоєнню знань і соціальному розвиткові, відповідно до мети повного охоплення, вживались ефективні заходи з організації індивідуалізованої підтримки. Держави-учасниці надають особам з інвалідністю можливість засвоювати життєві та соціалізаційні навички, щоб полегшити їхню повну й рівну участь в процесі освіти і як членів місцевої спільноти. Держави-учасниці вживають у цьому напрямі належних заходів, зокрема: a) сприяють засвоєнню абетки Брайля, альтернативних шрифтів, підсилювальних та альтернативних методів, способів і форматів спілкування, а також навичок орієнтації та мобільності й сприяють підтримці з боку однолітків і наставництву; b) сприяють засвоєнню жестової мови та заохоченню мовної самобутності глухих; c) забезпечують, щоб навчання осіб, зокрема дітей, які є сліпими, глухими чи сліпоглухими, здійснювалося з допомогою найбільш підхожих для особи з інвалідністю мов, методів і способів спілкування і в обстановці, яка максимально сприяє засвоєнню знань і соціальному розвиткові. Щоб сприяти забезпеченню реалізації цього права, держави-учасниці вживають належних заходів для залучення до роботи вчителів, зокрема й учителів з інвалідністю, які володіють жестовою мовою та (чи) абеткою Брайля, та для навчання спеціалістів і персоналу, що працюють на всіх рівнях системи освіти. Таке навчання охоплює освіту в питаннях інвалідності й використання підхожих підсилювальних і альтернативних методів, способів та форматів спілкування, навчальних методик і матеріалів для надання підтримки особам з інвалідністю. Держави-учасниці забезпечують, щоб особи з інвалідністю могли мати доступ до загальної вищої освіти, професійного навчання, освіти для дорослих і навчання протягом усього життя без дискримінації та нарівні з іншими. Із цією метою держави-учасниці забезпечують, щоб для осіб з інвалідністю забезпечувалося розумне пристосування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 6 ст. 21 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», держава гарантує особам з інвалідністю дошкільне виховання, здобуття освіти на рівні, що відповідає їх здібностям і можливостям. Дошкільне виховання, навчання осіб з інвалідністю здійснюється в загальних або спеціальних дошкільних та навчальних закладах. При навчанні, професійній підготовці або перепідготовці осіб з інвалідністю поряд із загальними допускається застосування альтернативних форм навчання. Навчальні заклади надають освітні послуги особам з інвалідністю нарівні з іншими громадянами, у тому числі шляхом створення належного кадрового, матеріально-технічного забезпечення та забезпечення розумного пристосування, що враховує індивідуальні потреби особи з інвалідністю.

Відповідно до пункту 19 частини 1 ст. 1 Закону України «Про освіту», освітня програма - єдиний комплекс освітніх компонентів (предметів вивчення, дисциплін, індивідуальних завдань, контрольних заходів тощо), спланованих і організованих для досягнення визначених результатів навчання.

Частиною 3 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати до самостійного життя.

Статтею 3 Закону України «Про освіту» передбачено, що громадяни України мають право на безкоштовну освіту в усіх державних навчальних закладах незалежно від статі, раси, національності, соціального і майнового стану, роду та характеру занять, світоглядних переконань, належності до партій, ставлення до релігії, віросповідання, стану здоров`я, місця проживання та інших обставин.

Частиною 2 ст. 54 Закону визначено, що педагогічні, науково-педагогічні та наукові працівники зобов`язані виконувати освітню програму для досягнення здобувачами освіти передбачених нею результатів навчання.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних страждань, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди мають містити посилання на обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими незаконними діями (бездіяльністю) вона заподіяна та якими доказами підтверджується.

При вирішенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд має встановити деліктний склад, зокрема, необхідний причинно-наслідковий звязок між незаконними діями (бездіяльністю) та негативними наслідками, на які посилається позивач.

Разом з тим, порушення прав позивача, заподіяння їй моральної шкоди при обставинах, наведених у позові не встановлено, наявність деліктного складу не доведено.

Оцінивши у сукупності досліджені судом докази з точки зору їх належності, допустимості, достатності та достовірності, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про безпідставність вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про освіту», Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», Постановою постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 11, 15, 16, 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 15, 76-82, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Середньої загальноосвітньої школи № 46 Солом`янського району міста Києва, Спеціалізованої школи № 173 Солом`янського району міста Києва, про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: Кушнір С.І.