Справа № 344/3574/17
Провадження № 22-ц/4808/24/19
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Мелінишин Г.П.

секретарів Бойчука Л.М., Петріва Д.Б.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку поділу спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 05 лютого 2018 року під головуванням судді Пастернак І.А.,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на майно подружжя у порядку поділу. Зокрема, просила визнати за нею право власності на 2/3 частини, а за відповідачем право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.07.1999 року зареєструвала шлюб з відповідачем, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15.06.2016 року було розірвано. Під час перебування у шлюбі у них народилась дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та придбано 19.12.2007 року за спільні кошти подружжя у власність квартиру вартістю 282 800 гривень, яке є об'єктом спільної сумісної власності, а тому підлягає поділу. На придбання вказаної квартири були витрачені як спільні кошти подружжя, так і її особисті кошти, оскільки з метою придбання спірної квартири нею 19.12.2007 року укладено кредитний договір з ТОВ "Український промисловий банк" на суму 53 000,00 доларів США, а 10.09.2014 року вона здійснила повну оплату наявного боргу перед ПАТ "Дельта Банк", яке було правонаступником ПАТ "Український промисловий банк".

Вважає, що нею на придбання спірної квартири було витрачено коштів більше, ніж 2/3 від вартості квартири. Крім того, у спірній квартирі проживає їх неповнолітня донька ОСОБА_4, яка перебуває на її матеріальному утриманні. Просила відступити від принципу рівності часток подружжя при поділі майна.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 лютого 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2, загальною площею 54,3 кв.м., житловою - 29,8 кв.м., а ОСОБА_3 - право власності на 1/3 частину даної квартири.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 885,40 грн витрат по оплаті судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Він не отримував повістки про виклик до суду, однак суд не відклав розгляд даної справи, що позбавило його можливості пред'явити зустрічний позов та надати необхідні докази на спростування позовних вимог ОСОБА_2

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність відступлення від засад рівності часток подружжя через те, що їх неповнолітня дочка ОСОБА_5 проживає з позивачем та перебуває на її утриманні та незаконно виділив позивачу 2/3 частки спірної квартири, а йому 1/3 частку. Він бере участь в утриманні дочки ОСОБА_5, сплачує кошти на її утримання у більшому розмірі ніж визначений судом розмір аліментів.

Крім того, більшу частину коштів на придбання квартири було внесено за рахунок його особистих коштів, отриманих як подарунок від сестри, що підтверджується наявними в матеріалах копіями бланків на отримання грошей по переказу «Вестерн Юніон», а також від продажу особистої квартири. Дані обставни підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якого 09.06.2010 року ним було продано квартиру АДРЕСА_3. Згідно квитанції від 09.06.2010 року від імені ОСОБА_2 було внесено 29 000 доларів США на погашення заборгованості по кредитному договору, укладеного для придбання спірної квартири, тобто внесено його особисті кошти.

Вважає, що не позивачу, а йому належить право особистої власності більше ніж на 2/3 частини спірної квартири.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/3 частину, а за ним на 2/3 частини спірної квартири.

Позивач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу та просила апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, які доводи апеляційної скарги підтримали, пояснення позивача, яка заперечила доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка за рішенням суду залишена на проживання з позивачем та перебуває на її повному матеріальному утриманні, дійшов висновку за можливе відступити від засади рівності часток подружжя та визнав за позивачем право власності на 2/3 частини, а за відповідачем ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину у квартирі АДРЕСА_4.

З таким висновком суду не погоджується колегія суддів апеляційного суду і вважає його не обґрунтованим, а рішення постановленим без належного дослідження зібраних у справі доказів та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.06.2016 року, яке відповідно до ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.10.2016 року набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Неповнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено на проживання з матір'ю ОСОБА_2 (а.с. 46-49).

За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони придбали двокімнатну квартиру загальною площею 54,3 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5. На придбання спірної квартири сторони взяли у ТзОВ «Український промисловий банк» позику в розмірі 53 000 дол США, оформивши кредитний договір № 463/ФКВ-07 на ім'я ОСОБА_2 строком до 10 грудня 2038 року для придбання нерухомості з виплатою 12 відсотків річних за користування кредитними коштами (а.с. 178-186 т.1).

У день отримання кредитних коштів, тобто 19 грудня 2007 року, між ОСОБА_2 та продавцем ОСОБА_6. був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири за 56 000дол США, що було еквівалентно 282 800 грн і в цей же день зі згоди ОСОБА_3, як другого з подружжя, спірна квартира, як спосіб забезпечення зобов'язання за кредитним договором, була передана в іпотеку ТзОВ «Український промисловий банк» (а.с 8,9 т.1). Право приватної власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачкою, що вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17120573 від 19.12.2007 року (а.с. 7).

На підставі ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно з нормами ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар. Виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створю обов'язки для другого із подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 212/8891/15-ц та постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 та від 14 вересня 2016 рок у справі № 6-539цс16.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями ч. 7 ст. 57 СК України визначено: якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), лише при набутті подружжям майна відповідно до цих чинників, вважається що ст. 60 СК України застосована правильно. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначений правовий висновок зроблено у постановах Верховного Суду України від 19 червня та 02 жовтня 2013 року, від 01 липня 2015 року у справі № 612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 та постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 619/5624/14-ц.

З матеріалів справи, зокрема з договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 вбачається, що вона придбана подружжям під час перебування сторін у шлюбі за 56 000 дол США, що було еквівалентно 282 800 грн, з яких 53 000 дол США отримані позивачкою в інтересах сім'ї як кредитні кошти банку, а 3 000 дол США є спільні кошти подружжя.

Кредитні кошти за кредитним договором повернуті банку з виплатою відсотків та інших платежів сторонами також під час перебування у шлюбі, що вбачається з копії довідки №05-2372313 Івано-Франківського відділення ПАТ "Дельта Банк" від 18.09.2014 року. Відповідно до даних, які містяться у ній, кредитний договір №463/ФКВ-07, укладений 19.12.2007 року між гр.ОСОБА_2 та ТОВ "Український промисловий банк", по якому право вимоги з 01.07.2010 року було відступлене АТ "Дельта Банк", припинив свою дію з 10.09.2014 року у зв'язку з повним виконанням Позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором перед кредитором (а.с. 5).

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що на оплату кредитних коштів, отриманих позивачкою за кредитним договором для придбання спірної квартири, ним внесені особисті кошти від продажу належної йому на праві власності іншої квартири АДРЕСА_6. На підтвердження таких доводів ним надано суду копію договору купівлі-продажу від 09.06.2010 року і з пункту 4 цього договору вбачається, що ОСОБА_3 продано вищеназвану квартиру третій особі за 40 992 грн, що еквівалентно 5 429 дол США по курсу НБУ станом на 09.06.2010 року один долар США становив 7,9194 грн. При цьому відсутні докази про отримання ним від продажу належної йому квартири коштів у більшому розмірі. Зазначена у договорі купівлі-продажу вартість квартири у розмірі 40 992 грн спростовує посилання апелянта, що внесена ним у банк 09.06.2010 року сума 28 500 дол США на погашення кредиту є його особистими коштами. Такий факт заперечила в суді і позивачка. При цьому доводи апелянта про те, що для сплати кредиту він також вносив кошти, які йому переказувала з-за кордону сестра, не заслуговують на увагу, оскільки відсутні докази, що отримавши такі кошти, він вносив їх саме на сплату кредиту, а не використав на інші цілі.

З урахуванням вимог ч.7 ст. 57 СК України слід прийти до висновку, що якщо майно придбане частково за рахунок отриманого подружям кредиту, частково - за спільні кошти подружжя, а частково - за рахунок грошових коштів, належних одному з подружжя, то спільною сумісною власністю буде лише та частка майна, що придбана за рахунок кредиту, отриманого подружжям, та за спільні кошти подружжя. Інша ж частка майна, придбана за рахунок коштів, що належали одному з подружжя, буде особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї особисті кошти вона придбана. У справі яка оскаржується встановлено, що за рахунок особистих коштів ОСОБА_3 повернуто заборгованість банку за кредитом, що у спірній квартирі відповідає частці у розмірі 1/10 частини, яку йому слід виділити, збільшивши його загальну частку у спірному майні до 6/10, тобто 3/5 частин, відійшовши від рівності часток у майні подружжя. Позивачці буде належати при поділі 2/5 частин квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про необхідність відступлення від рівності часток подружжя при поділі майна на її користь з урахуванням інтересів дитини, не заслуговують на увагу та у їх задоволенні слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 просила відступити від засади рівності часток подружжя, зазначивши, що ОСОБА_3 не надає ніякої матеріальної допомоги в забезпеченні дитини, має заборгованість за аліментами.

Апеляційний суд вважає, що відсутні докази того, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дочки. Навпаки, відповідно до рішення суду від 15 червня 2016 року (а.с. 46-48 т.1) стягнуто аліменти з ОСОБА_3 на користь позивача на утримання дочки ОСОБА_5, яка проживає з матір'ю. Відповідно до даних, які містяться у довідці-розрахунку Івано-Франківського міського відділу ДВС (а.с. 83 т.1) у відповідача виникла заборгованість за аліментами за чотири останніх місяці, однак така заборгованість не є тією обставиною, яка має істотне значення для застосування частини третьої статті 70 СК України.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення без додержання норм матеріального та процесуального права, тому воно не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з вищезазначених мотивів.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у даній справі слід стягнути зі сторін відповідно до частки задоволених судом позовних вимог на користь кожного з них. Тому на користь позивача слід стягнути з відповідача оплачений нею судовий збір у розмірі 1 131 грн (2828/5х2=1131), а з позивача на користь відповідача слід стягнути за частку, збільшену судовим рішенням (3/5-1/3), понесені ним витрати на оплату судового збору в апеляційній інстанції в розмірі 1 031 грн (754х1.5=1031).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 05 лютого 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

В порядку поділу майна визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/5 частки, а за ОСОБА_3 право власності на 3/5 частки у квартирі АДРЕСА_2, загальною площею 54,3 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідент. ном. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідент. ном. НОМЕР_2) 1 131 грн (одну тисячу сто тридцять одну гривню), а з ОСОБА_2 (ідент. ном. НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 (ідент. ном. НОМЕР_1) 1 031 грн (одну тисячу тридцять одну гривню) витрат по оплаті судового збору

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 січня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

Г.П. Мелінишин