Справа № 349/194/18
Провадження № 22-ц/4808/40/19
Головуючий у 1 інстанції Лошак О. О.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря: Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Вербилівської сільської ради про визнання недійсними записів у погосподарських книгах, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат Гринчишин Ігор Ярославович, на рішення Рогатинського районного суду в складі судді Лошак О.О., ухвалене 11 жовтня 2018 року в м. Рогатині Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 19 жовтня 2018 року,

встановив :

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, Вербилівської сільської ради про визнання недійсним записів в погосподарській книзі та зобов'язання Вербилівської сільської ради внести відповідні зміни в особові рахунки цього господарства.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачем по справі ОСОБА_2 оспорюється його та ОСОБА_4 право власності на частки в зазначеному будинковолодінні з підстав віднесення такого до суспільної групи «колгоспний двір». Натомість вважав, що записи в погосподарській книзі за 1986-1990 та 1990-1991 роки щодо статусу домоволодіння по АДРЕСА_1 як «господарства колгоспника» є неправильними, оскільки таке фактично було робітничим двором. Так,голова двору - ОСОБА_5 на час введення в дію Закону України «Про власність» був пенсіонером, до виходу на пенсію ніколи не працював в колгоспі, оскільки працював по робітничих спеціальностях. Тому посилаючись на ці обставини та п.20 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25.05.1990 року №69 ( відповідно до яких суспільна група господарства встановлюється в залежності від роду занять голови господарства) спірне домоволодіння станом на 1990-1991 роки не могло мати статусу колгоспного двору. А отже відносилось до суспільної групи «господарство робітника». З цих підстав просив задовольнити позов.

Рішенням Рогатинського районного суду від 11 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, у період з 10.07.1987 року відповідач ОСОБА_6 була працюючим членом колгоспу імені Леніна Рогатинського району, а тому віднесення господарства, членом якого вона була, до суспільної групи «колгоспний двір» правомірне. Вказана обставина також встановлена рішенням по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 про оспорювання права власності на зазначене будинковолодіння. Крім того, членство у колгоспі учасників двору доводить і той факт, що останнім на підставі розпорядження Рогатинської РДА від 16.10.2008 року як власникам земельних часток (паїв) селянської спілки «Єдність» виділено в натурі земельні ділянки.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат Гринчишин І.Я., посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Скарга мотивована тим, що голова двору ОСОБА_5, дід позивача, ніколи не працював в колгоспі. Крім того, відповідач ОСОБА_2 станом на час існування спірних відносин втратила статус колгоспника. А відтак, запис в погосподарській книзі Вербилівської сільської ради за 1990-1991 роки щодо статусу спірного домоволодіння як «господарства колгоспника» замість «двору робітника» є необґрунтованим та не відповідає вимогам чинного на той час законодавства. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає наведені в апеляційній скарзі підстави і мотиви незаконності рішення надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. На її думку спірне домоволодіння правомірно віднесено до суспільної групи «колгоспний двір», оскільки вона була працюючим членом колгоспу ім. Леніна. Беззаперечним доказом цього факту є також виділення учасникам колгоспного двору ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_2 в натурі земельних ділянок як власникам земельних паїв селянської спілки «Єдність». Крім того, рішенням Рогатинського районного суду від 19.06.2017 року, залишеним в силі судом апеляційної інстанції, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, Вербилівської сільської ради встановлено, що господарство належить до суспільної групи «колгоспний двір». Посилаючись на зазначені обставини просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник- адвокат ОСОБА_8 доводів скарги не визнали, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Апелянт ОСОБА_1 та адвокат Гринчишин І.Я., який діє в його інтересах, в судове засідання не з'явилися повторно. За клопотанням останнього розгляд справи 10.01.2019 року було відкладено на 23.01.2019 року. Однак, 23.01.2019 року від апелянта поступила заява про відкладення розгляду справи за станом здоров'я.

Враховуючи належне повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи, забезпечення представництва його інтересів адвокатом, необхідність добросовісного користування сторонами своїми процесуальними правами та обов'язками, дотримання принципу рівності прав учасників справи, що згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є гарантією права на справедливий судовий розгляд, колегія суддів не вбачає підстав для визнання причин неявки апелянта поважними. Відтак, відповідно до ст. 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у його відсутності не встановлено.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановлене рішення відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом даного спору є правильність віднесення будинковолодіння по АДРЕСА_1 до суспільної групи «колгоспний двір». В житловому будинку за даною адресою станом на 1986-1990 роки були зареєстровані ОСОБА_5 (глава сім'ї), ОСОБА_7 (дружина), ОСОБА_4 (дочка), ОСОБА_6 (онука), ОСОБА_1 (онук). Суспільна група господарства - колгоспний двір, що стверджується записами в погосподарській книзі (а.с. 69). В погосподарській книзі за 1991-1995 роки зазначені два записи, в одному головою двору зазначено ОСОБА_5 і суспільну групу «колгоспний двір», в іншому - ОСОБА_4 і суспільну групу «робочий двір» (а.с. 86-88).

Згідно свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого Вербилівською сільською радою 20 лютого 1989 року, членам колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_5, на праві власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1. У встановленому порядку здійснено реєстрацію права власності в цілому за колгоспним двором, що підтверджується реєстровим №131 в реєстровій книзі №1 (а.с. 76).

З'ясовано, що в подальшому рішенням Вербилівської сільської ради від 1 жовтня 2000 року право власності на житловий будинок було оформлено за ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_1(а.с.75). На підставі вказаного рішення їм видано свідоцтва про право власності на домоволодіння в рівних частках (а.с. 77-78).

Відповідно до статті 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. При цьому за змістом частини другої статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

З роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в пункті 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками з ведення книг погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними вказівками з ведення погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - вказівки № 69).

За змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї).

Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок№ 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Встановлено, що віднесення спірного домогосподарства до суспільної групи вже було об'єктом дослідження в іншій цивільній справі, в якій брали участь ці ж учасники процесу.

Так, на розгляді Рогатинського районного суду знаходилась справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, Вербилівської сільської ради про визнання незаконним та скасування рішення Вербилівської сільської ради, недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частку домоволодіння. Позов заявлено з тих підстав, що нерухоме майно, спірне домоволодіння по АДРЕСА_1, було набуто сторонами у період віднесення господарства до типу «колгоспного двору», а відтак позивач має право на 1/5 його частину як член двору.

Рішенням Рогатинського районного суду від 19.06.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19.09.2017 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Вербилівської сільської ради від 01.10.2000 року про оформлення права власності на житловий будинок за ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_1 Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - домоволодіння в АДРЕСА_1, видане 06.02.2001 року Вербилівською сільською радою. В решті позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що спірне домогосподарство станом на момент набрання чинності Законом України «Про власність» відносилось до суспільної групи «колгоспний двір» і ОСОБА_2, хоч і вибула з членів двору, але не втратила права власності на 1/5 частки в його майні. Апеляційний суд погодився з вказаним висновком (а.с. 22-31).

Суди досліджували трудову книжку ОСОБА_9, записи в погосподарській книзі житлового будинку за 1986-1990 та 1991-1995 роки, інформацію відділу Держгеокадастру відповідно до якої ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 виділені земельні ділянки (паї), та прийшли до висновку про статус спірного господарства - «колгоспний двір».

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Відтак, віднесення спірного домогосподарства до суспільної групи «колгоспний двір» встановлено попередніми рішеннями суду та, відповідно, не підлягає повторному доказуванню та оцінці.

Твердження апелянта про неврахування судом першої інстанції, що голова двору ОСОБА_5 на час введення в дію ЗУ «Про власність» був пенсіонером, ніколи не працював в колгоспі, а тому спірне домоволодіння було «двором робітника» є надуманими. Так,суд давши оцінку зазначеному доказу правильно виходив з того, що у період з липня 1987 року ОСОБА_6, відповідач у справі, була працюючим членом колгоспу, що і визначило статус спірного господарства як «колгоспний двір». Заперечення з цього приводу ОСОБА_1 вже спростовувалися в рішенні Рогатинського районного суду від 19.06.2017 року.

Належних та достовірних доказів щодо неправильного віднесення домогосподарства до суспільної групи «колгоспний двір», з приводу чого здійснено відповідні записи в погосподарській книзі, позивачем не надано, а судом не здобуто.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого переконання про відмову у задоволенні його позову та постановив рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків місцевого суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389,390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат Гринчишин Ігор Ярославович, залишити без задоволення, а рішення Рогатинського районного суду від 11 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 24 січня 2019 року.