Справа № 350/891/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/370/19
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Бойчука Л.М.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представників,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Перегінської селищної ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору державний реєстратор Шлапак Ганна Михайлівна про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом зобов'язання ОСОБА_2 перенести вбиральню та гноєсховище, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок та скасування державної реєстрації права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2018 року під головуванням судді Калиній Г.В. в смт. Рожнятів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, Перегінської селищної ради про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом зобов'язання ОСОБА_2 перенести вбиральню та гноєсховище, зобов'язання виготовити проектні пропозиції на ці об'єкти.

Позовні вимоги мотивував тим, що проживає разом з дружиною ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1

З 1987 року між ним та відповідачем існує спір, оскільки сусід побудував вбиральню та гноєсховище на недопустимій будівельними нормами відстані від його житлового будинку, тому запахи під час дощів та в жарку сонячну погоду, під час випуску нечистот із гноєсховища, потрапляють не тільки на належну йому земельну ділянку, а і в житловий будинок, що робить проживання у будинку неможливим.

Він неодноразово звертався до органів місцевого самоврядування, а також до суду, намагаючись зобов'язати відповідача перенести вбиральню та гноєсховище та засипати землею попередні місця їх розміщення.

Просив постановити рішення, яким зобов'язати відповідача звернутися у ліцензійну організацію для виготовлення проектних пропозицій по влаштуванню гнойової ями та вбиральні з дотриманням державних будівельних та санітарних норм, після чого звернутись до відділу містобудування та архітектури із заявою про внесення змін у будівельний паспорт на забудову земельної ділянки та не чинити йому перешкод у користуванні домоволодінням шляхом перенесення вбиральні та гноєсховища на визначену державними правилами і санітарними нормами безпечну відстань та засипати землею попередні місця їх розміщення.

У заяві про збільшення позовних вимог від 02 червня 2017 року позивач додатково просив визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок б/н від 03 вересня 1979 року, видане Перегніською селищною радою на ім'я ОСОБА_2, скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_3 і внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 19 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій вказує, що воно прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає фактичним обставинам справи та підлягає скасуванню.

Актом комісії Перегінської селищної ради від 18 травня 2016 року встановлено, що відстань від належного апелянту житлового будинку до гноєсховища становить 6,2 м, а до стайні 6,75 м, що є порушенням п. 3.26 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень». У вказаному пункті зазначається, що дворові вбиральні та очисні споруди каналізації повинні знаходитись у глибині двору не ближче 15 м від вікон житлових будинків, в тому числі і сусідніх садиб, сараї для утримання худоби і птиці - не ближче 12 м.

ОСОБА_2 такі норми було порушено, про що свідчить також лист районного управління Держсанепідслужби в Івано-Франківській області від 16 вересня 2015 року.

Санітарно-епідеміологічна станція смт. Рожнятів раніше також неодноразово підтверджувала дане порушення, про що свідчать акти від 07.07.1987 та від 15.12.2004.

Апелянт вказує, що ОСОБА_2 було рекомендовано перенести вбиральню та гноєсховище на відстань 12 метрів від вікон його будинку, проте ОСОБА_2 не дотримався такої рекомендації, тому 15.12.2004 р. йому було рекомендовано звернутись у відділ містобудування та архітектури для визначення місця розташування вбиральні та гноєсховища, які б відповідали санітарно-гігієнічним нормам.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до органів місцевого самоврядування з заявами, в яких просив зобов'язати відповідача перенести вбиральню та гноєсховище. Однак, органи місцевого самоврядування не можуть вирішити дане питання, посилаючись на те, що ОСОБА_2 відмовляється звернутись в ліцензійну проектну організацію для виготовлення проектних пропозицій по влаштуванню гнійної ями та вбиральні з дотриманням державних будівельних норм.

У червні 2016 року апелянт звернувся безпосередньо до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Івано-Франківській області зі скаргою, в якій просив перенести вищезгадані вбиральню та гноєсховище та засипати землею попередні місця їх розміщення. Ним отримано відповідь на звернення від управління державної архітектурно-будівельної інспекції з якого вбачається, що дане питання не входить до їх компетенції.

Вичерпавши всі можливі способи захисту, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Вважає, що суд належним чином не перевірив та не оцінив надані ним докази і постановив неправильне рішення.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідач вважає, що жодний із долучених позивачем доказів не доводить, що спірні споруди створюють негативні наслідки для користування житловим будинком, або створюють загрозу для існування самого житлового будинку.

Факт знаходження спірних споруд поряд із огорожею позивача не є підставою для їх знесення.

Дозволу на перенесення спірних будівель відповідач отримати не може, оскільки відповідно до висновку від 15.12.2017 місця для їх перенесення немає.

Окрім того, у відзиві зазначено, що позивач в порушення будівельних норм і правил свій житловий будинок змістив на 2 метри ближче до спірних споруд.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є суміжними землекористувачами, що підтверджується копією рішення Перегінської селищної ради №48-3/2015 від 24 грудня 2015 року «Про затвердження актів комісії з питань земельних відносин» та копією акта встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі та передачі на збереження довгострокових межових знаків від 23 жовтня 2015 року (а. с. 8, 9).

Між сторонами тривалий час існують неприязні відносини з приводу розміщення вбиральні та гноєсховища відповідача ОСОБА_2, у зв'язку з чим позивач ще з 1987 року звертався зі скаргами до санітарно-епідеміологічної станції смт. Рожнятів та органів влади. В результаті розгляду його скарг ОСОБА_2 суб'єктами звернень рекомендовано перенести надвірний туалет та гноянку на відстань 12 метрів від вікон будинку ОСОБА_1

Листом Рожнятівської РДА Івано-Франківської області № К 459 від 23 травня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рекомендовано виготовити топогеодезичну зйомку з нанесенням контурів, розмірів земельної ділянки та оточуючої забудови для виготовлення проектних пропозицій по забудові земельних ділянок та надання пропозицій по перенесенню вбиральні та гноєсховища, які знаходяться на віддалі 6, 20 та 6,75 метра відповідно від житлового будинку ОСОБА_1, що підтверджується копією вказаного листа (а. с. 14 т. 1) та доданими до нього копіями схем земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 15, 16 т.1), а також копією листа відділу містобудування і архітектури від 10 жовтня 2017 року № 120/01-18 (а.с.202 т.1).

ОСОБА_2 звернувся у проектну організацію, яка на його замовлення виготовила топогеодезичну зйомку з нанесенням контурів належної йому земельної ділянки та будівель, які на ній знаходяться, що підтверджується копією повідомлення ФОП ОСОБА_7 та копією плану меж земельної ділянки (а. с. 215, 216 Т. 1).

Вбиральню та гнойову яму, які знаходяться на земельній ділянці відповідача ОСОБА_2 перенести в інше місце неможливо, оскільки розміщення господарських будівель по лінії забудови з житловими будинками не допускається, що підтверджується висновком № 2 ФОП ОСОБА_7 від 15 грудня 2017 року, складеним сертифікованим експертом Ільчишин Т.І. на підставі дослідження місцевості в ході камеральних робіт з використанням розробленого плану з нанесенням всіх, визначених в ході топогеодезичної зйомки об'єктів земельної ділянки та існуючої забудови (а. с. 244 т.1).

На звернення відповідача ОСОБА_2 з приводу надання висновку щодо розташування гнойової ями та вбиральні, Відділ містобудування та архітектури Рожнятівської РДА погодився з висновком сертифікованого експерта Ільчишин Т.І. від 15 грудня 2017 року №2 щодо неможливості переміщення вказаних споруд, що підтверджується копією повідомлення № 90/01-18 від 11 жовтня 2018 року (а. с. 85 т. 2).

Сертифікованим експертом ПП Золото Карпат 26.11.2018 року на запит представника ОСОБА_1 надано відповідь про те, що згідно наданих картографічних матеріалів (план меж земельної ділянки) можна зробити висновок, що вбиральню та гнойову яму на земельній ділянці ОСОБА_2 можна розмістити в іншому місці. Дані норми передбачені чинним Земельним кодексом України (а.с.91 т. 2). Однак таке місце експертом у зазначеній відповіді не вказане.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що ним ставиться вимога до відповідача про усунення перешкод у користуванні його будинком і такі перешкоди чиняться йому саме ОСОБА_2, який облаштував вбиральню та гноєсховище на недостатньо допустимій відстані від будинку позивача, оскільки запахи від цих місць під час дощів та в жарку пору року, потрапляють у його житловий будинок і тоді проживання в ньому є неможливим. Також нечистоти під час їх випуску із гноєсховища потрапляють на його земельну ділянку.

Спір між сторонами про усунення перешкод у користуванні домогосподарством шляхом знесення спірних вбиральні та гноєсховища раніше розглядався в судах.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 березня 2016 року скасовано рішення Рожнятівського районного суду від 20 січня 2016 року та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю позовних вимог (а. с. 52-53, 54-56 т.1). Відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції зазначив, що між сторонами мають місце триваючі спірні правовідносини. У рішенні суд також вказав, що на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів, зокрема висновку відділу містобудування та архітектури Рожнятівської РДА, щодо варіантів можливого місця розташування вбиральні і гноєсховища та не конкретизував свої вимоги. Оскільки позивач ОСОБА_1 не надав належних і допустимих доказів щодо порушення його права користування домоволодінням так і щодо способу усунення перешкод у користуванні будинком, тому суд прийшов до переконання про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог. Даних щодо оскарження судового рішення у касаційному порядку сторони не надали.

Після винесення апеляційним судом вищеназваного рішення ОСОБА_1 звернувся до Перегінської селищної ради із заявою щодо вирішення спірного питання про перенесення відповідачем гноєсховища та вбиральні в інше місце, подалі від його житлового будинку. Розглянувши заяву, комісія Перегінської селищної ради склала акт від 18.05.2016 року, відповідно до якого на місці комісією проведено обміри і встановлено відстань від житлового будинку ОСОБА_1 до спірного гноєсховища становить 6,20 м, а до стайні 6,75 м. Комісією рекомендовано по питанню можливості переносу вбиральні та гноєсховища звернутися у відділ містобудування та архітектури. ОСОБА_2 запропоновано отримати дозвіл на перенесення вбиральні та гноєсховища відповідно до норм діючого законодавства (а.с. 11 т.1).

На звернення ОСОБА_1 до управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області щодо розміщення вбиральні та гноєсховища, заявником отримано відповідь про те, що таке питання не віднесене до повноважень цього управління і рекомендовано позивачу звернутися в органи місцевого самоврядування згідно вимог ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування» (а.с. 18 т.1).

На звернення представника ОСОБА_1 адвоката Бурака Б. у Рожнятівське районне управління держсанепідслужби в Івано-Франківській області щодо самовільної будови сусідом ОСОБА_2 вбиральні та гноєсховища на недостатній відстані від житлового будинку ОСОБА_1 та випуску під час дощів нечистот із гноєсховища на земельну ділянку ОСОБА_1, районне відділення держсанепідслужби дало відповідь (а.с. 10 т.1). З відповіді вбачається, що гноєсховище, споруджене ОСОБА_2 на власній земельній ділянці на межі з земельною ділянкою ОСОБА_1 на відстані 6,30 м від будинку позивача, яка є недостатньою. Відповідно до п.3.26 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» дворові вбиральні та очисні споруди каналізації повинні знаходитись у глибині двору не ближче 15 м від вікон житлових будинків, в тому числі і сусідніх садиб. Згідно п. 3.35 даного ДБНу дворову вбиральню і компостосховище рекомендується розміщувати безпосередньо біля сараю для худоби на відстані не менше 15 м від житлових будинків і 20 м від джерела водопостачання, обов'язково враховуючи напрямок ухилу ділянки. Дані факти є порушеннями ст. 22 Закону України «Про забезпечення санітарного та емідеміологічного благополуччя населення»; пункту 2.21 Державних санітарних норм і Правил утримання територій населених місць №145 від 17.03.2012 року; пунктів 3.25, 3.26, 3.31 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Також зазначено, що питання щодо можливості перенесення ОСОБА_2 гноєсховища та вбиральні у відповідності до Державних будівельних та санітарних норм не належить до повноважень Держсанепідслужби.

На ствердження обгрунтованості апеляційної скарги, ОСОБА_1 та його представник надали апеляційному суду відповідь Рожнятівського відділу Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області від 18.03.2019 року зі змісту якого вбачається, що фахівцями відділу за участю представника Перегінської селищної ради встановлено, що відстань від гноєсховища ОСОБА_2 до будинку ОСОБА_1 6,10 м. У гноєсховище впадають витоки дворової вбиральні ОСОБА_2, яка прилягає до гноєсховища. При обстежені відчутні неприємні запахи із гноєсховища. У господарстві ОСОБА_2 є корова та свиня.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні належним йому житловим будинком шляхом знесення (демонтажу) вбиральні та гноєсховища, яке облаштоване відповідачем на суміжній земельній ділянці з порушенням будівельних та санітарних норм, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на підтвердження своїх вимог не надав суду доказів, які стверджують про проникнення неприємних запахів на його подвір'я чи у житловий будинок.

Колегія суддів приходить до висновку, що до такого висновку суд прийшов передчасно, без належного дослідження зібраних у справі доказів та з порушенням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, а за змістом ст. 103 цього Кодексу власники та користувачі земельних ділянок зобов'язуються обирати такі способи їх використання, за яких власникам, користувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (в тому числі затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Згідно вимог ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Позивачем надано суду докази того, що гноєсховище та вбиральня облаштовані ОСОБА_2 на межі з земельною ділянкою ОСОБА_1 з порушенням будівельних та санітарних норм. В результаті цього позивач не може належним чином користуватися і проживати у належному йому будинку, оскільки неприємні запахи від цих місць створюють йому такі перешкоди та порушують його право власності на власний розсуд вільно володіти та користуватися своїм майном.

У зв'язку з цим, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідача слід зобов'язати демонтувати неналежно облаштовані ним на його земельній ділянці гноєсховище та вбиральню і позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.

Судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено у задоволенні вимоги позивача про зобов'язання відповідача перенести ці споруди в інше місце. При цьому суд правильно вказав на відсутність висновків органу місцевого самоврядування та інших служб про визначення ними конкретного місця їх облаштування. Апеляційний суд вважає, що такий обов'язок лежить саме на відповідачу, який після демонтажу (знесення) цих споруд, зобов'язаний буде звернутися по компетентних органів про можливість їх облаштування у місці, яке відповідатиме чинним будівельним та санітарним норм і правилам.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок ОСОБА_2 та скасування державної реєстрації права власності, апеляційний суд приходить до висновку, що апелянтом не наведено доводів та підстав, які б вказували на порушення відповідачем норм і правил при будівництві житлового будинку чи стайні та стодоли, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що 10 вересня 1979 року за ОСОБА_2 правомірно та без порушень інтересів позивача зареєстровано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 03 вересня 1979 року згідно рішення виконкому Перегінської селищної ради від 01 червня 1979 року №54. З таким висновком погоджується і суд апеляційної інстанції.

Апеляційний суд приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в іншій частині позовних вимог є обгрунтованим, постановленим відповідно до вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України пропорційно до частини задоволених вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним витрати на оплату судового збору в розмірі 1 540 грн (580 грн + 960 грн). В стягненні витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката, слід відмовити. ОСОБА_1 в порушення ч.3 ст. 137 ЦПК України не подав суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат для надання такої допомоги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду від 19 грудня 2018 року в частині відмови у позові про зобов'язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком задовольнити частково. Зобов'язати ОСОБА_2 демонтувати вбиральню та гноєсховище, які знаходяться на належній йому земельній ділянці на АДРЕСА_3

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 540 грн понесених витрат на оплату судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 25 березня 2019 року.

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк