Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа №367/2528/15-ц

провадження № 61-21469св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,

відповідачі: Гостомельська селищна рада Київської області, ОСОБА_1 ,

треті особи: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», ОСОБА_2 , Управління Держземагенства у

м. Ірпені Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2016 року у складі судді Шестопалової Я. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 березня 2017 року у складі колегії суддів: Фінагєєва В. О., Кашперської Т. Ц.,

Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради Київської області (далі - Гостомельська селищна рада), ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» (далі - КП «Святошинське лісопаркове господарство»), ОСОБА_2 , Управління Держземагенства у м. Ірпені Київської області (далі - Управління Держземагенства у м. Ірпені), про визнання недійсними рішення про затвердження проекту землеустрою, державного акту на право власності та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою відведення земельної ділянки» затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЛ

№ 217557 на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :01:101:0029), площею 0,15 гадля будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

10 серпня 2012 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу відчужив зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 , про що у державному акті зроблено відмітку про перехід до неї права власності на цю земельну ділянку.

Указом Президента України від 01 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосїївський»», його територію розширено на 6 462,62 га за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд». Згідно з пояснювальною запискою та доданих до неї матеріалів, розширення природного парку відбулося за рахунок лісових земель КП «Святошинське лісопаркове господарство», зокрема кварталу № 19. За інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» та Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» (далі - ВО «Укрдержліспроект») спірна земельна ділянка відповідно до картосхеми знаходиться у межах 19 кварталу, тобто розташована на землях природно-заповідного фонду Національного природнього парку «Голосїївський» (далі - НПП «Голосїївський»).

Перевіркою прокуратури щодо законності розпорядження землями лісогосподарського призначення, проведеної у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів на підставі постанови від 16 травня 2014 року № 51, встановлено порушення вимог статей 56, 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) при передачі у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, порушення Гостомельською селищною радою вимог статей 118, 122, 149 ЗК України, пункту 12 частини першої Перехідних положень ЗК України (у редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного розпорядження), статей 33, 57 Лісового кодексу України (далі - ЛК України), а отже спірна земельна ділянка вибула з власності держави поза волею належного розпорядника землі, без її вилучення у постійного користувача та була набута ОСОБА_1 від особи, яка не мала права її відчужувати.

Посилаючись на наведене, просив визнати недійсним рішення Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,15 га, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217577, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0029, площею 0,15 га з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_1 , витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0029, площею 0,15 га вартістю 106 188,55 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада

2016 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства. При вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України. На момент відведення спірна земельна ділянка згідно з інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» та ВО «Укрдержліспроект» перебувала у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі № 19 Київського лісництва, а отже в порушення вимог чинного законодавства України передача спірної земельної ділянки відбулася без вилучення її із Державного лісового фонду України.

Разом з тим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенніпозову у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності на звернення до суду, про застосування наслідків спливу якої заявляли відповідачі. Суд зазначив, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» виключено пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України, а тому до вимог власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право застосовується загальна позовна давність у три роки. Зазначений закон набув чинності 15 січня 2012 року, трирічній строк сплив 15 січня 2015 року, тоді як з позовом до суду позивач звернувся у квітні 2015 року, тобто з пропуском позовної давності. Суд відхилив доводи позивача про те, що позовна давність не пропущена, оскільки про виявлені порушення прокуратура довідалася лише після проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства, проведеної на підставі постанови від 16 травня

2014 року № 51, вказавши, що прокурором м. Ірпеня Прокуратури Київської області на адресу Гостомельської селищної ради неодноразово направлялись вимоги про надання належним чином завірених копій рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок по вул. Київська і Щорса по непарній стороні, із наданням графічних матеріалів місця розташування земельних ділянок, а саме від 06 жовтня 2010 року № 8802,

від 13 січня 2011 року № 312, від 11 лютого 2011 року № 1425, від 04 липня

2011 року № 5081, від 05 листопада 2011 року № 77-8238, 25 жовтня 2010 року. Оригінали зазначених рішень Гостомельської селищної ради, а також повний пакет документів, на підставі яких вони приймалися, були надані для вивчення прокурору м. Ірпеня Київської області. З повідомлення прокурора м. Ірпеня від 25 червня 2012 року № 5026, адресованого начальнику відділу Держкомзему у м. Ірпені та Гостомельському селищному голові, убачається, що прокуратурою міста Ірпеня проведена перевірка законності рішень Гостомельської селищної ради про надання у власність земельних ділянок громадянам по непарній стороні вулиць Київська та Щорса в сел. Гостомель. З огляду на наведене, суд першої інстанції вважав необгрунтованими посилання прокурора на те, що строк звернення до суду за захистом порушеного права в інтересах Кабінету Міністрів Українине пропущений.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 21 березня 2017 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області відхилено, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2016 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини, що мають значення для справи, дійшов законного та обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку звернення до суду за захистом порушеного права. Зазначив, що держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, а тому держава, як і інші учасники цивільних правовідносин несе ризик спливу позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, перебіг якої відповідно до частини першої статті 261 цього Кодексу починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Апеляційний суд відхилив доводи позивача про те, що суд першої інстанції не конкретизував, якими доказами підтверджується обізнаність прокурора у 2010 році про порушення права саме Кабінету Міністрів України, як законного розпорядника земель лісогосподарського призначення, вказавши, що перевірка законності надання у власність громадян земельних ділянок, зокрема по вул. Київській в селищі Гостомель , проводилася прокуратурою м. Ірпеня ще у 2010 році, і саме з цієї дати у прокурора була можливість дізнатися про порушення прав держави під час виділення спірної земельної ділянки. Крім того, підготовка рішення органу місцевого самоврядування про відведення спірної земельної ділянки, виготовлення відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, його затвердження, реєстрація права власності на спірну земельну ділянку відбувалось за участю державних органів, які мали повноваження контролю та виявлення порушень при прийняті рішення органом місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» у системі центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів здійснює Державна інспекція з контролю за використанням та охороною земель і її територіальні органи. Зазначена інспекція відповідно до постанови Кабінету Міністрів України

від 25 грудня 2002 року № 1958 була утворена в складі Державного комітету по земельних ресурсах та є органом виконавчої влади. Урахувавши зазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що Кабінет Міністрів України через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин, що здійснюють контроль за використанням та охороною земель, міг довідатися про порушене право з моменту прийняття Гостомельською селищною радою оскаржуваного рішення (11 березня 2010 року), позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України було подано 15 квітня 2015 року, тобто з пропуском позовної давності.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у квітні 2017 року, перший заступник прокурора Київської області просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки доводам прокурора про те, що відчуження лісів, які є об`єктом власності Українського Народу, за законом не можуть перебувати у приватній власності, зазначене порушення є триваючим, а тому суди помилково застосували до спірних правовідносин положення статей 256, 257, 261, 267 ЦК України. Наявні у матеріалах справи вимоги Прокуратури

м. Ірпеня у 2010-2011 роках про надання рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність громадянам земельних ділянок в селищі Гостомель по вул. Київська та вул. Щорса , а також переліку документів, на підставі яких приймалися вказані рішення, не є належними та допустимими доказами одержання прокурором запитуваної інформації та документів. Судами попередніх інстанцій не встановлено, з якого часу у Кабінету Міністрів України та у прокурора виникло право на звернення до суду із зазначеним позовом. Відповідачами не доведено, що Кабінет Міністрів України мав можливість отримати інформацію про факт допущених порушень раніше, ніж про це стало відомо прокурору. Актуальна інформація щодо дійсного стану та місцезнаходження спірної земельної ділянки стала доступною лише з моменту відкриття доступу до Національної кадастрової системи та початку роботи в

он-лайн режимі публічної кадастрової карти (тобто з 01 січня 2013 року). Посилання апеляційного суду на створення, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2002 року № 1958, Державної інспекції з контролю та використанням та охороною земель, яка мала повноваження здійснювати контроль щодо використання земель державної власності та за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України є необґрунтованими, оскільки зазначена постанова втратила чинність ще

04 вересня 2009 року, а зазначений орган був ліквідований на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 листопада 2010 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області та витребувано справу з суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами установлено, що рішенням Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на підставі якого ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЛ № 217557 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:101:0029, площею 0,15 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

10 серпня 2012 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу відчужив зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 , про що на державному акті серії ЯЛ № 217557 на право власності на земельну ділянку зроблено відмітку про перехід права власності до ОСОБА_1 Вартість земельної ділянки відповідно до умов договору купівлі-продажу становить 106 188,55 грн.

Указом Президента України від 01 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» змінено межі НПП «Голосіївський» шляхом розширення його території на 6462,62 га за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», що включаються до складу НПП «Голосіївський» без вилучення у землекористувача.

Постановою про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року № 51 постановлено провести перевірку в порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів Гостомельською селищною радою під час відведення земельних ділянок у власність громадян для будівництва житлових будинків, загальною площею 12,75 га.

У повідомлені від 21 листопада 2014 року № 873 КП «Святошинське лісопаркове господарство» зазначило, що згідно статуту підприємства, зареєстрованого Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією 11 березня 2002 року, підприємство є правонаступником державного лісопаркового господарства, заснованого на комунальній власності та здійснює лісогосподарську діяльність на закріпленій території. З повідомлення прокуратури Київської області стало відомо, що протягом 2011-2012 років було пред`явлено 18 позовів про скасування рішень Гостомельської селищної ради, державних актів та повернення земельних ділянок загальною площею 2,7 га.

20 березня 2015 року Управління Держземагенства у м. Ірпені повідомило прокуратуру Київської області про те, що у зв`язку з відсутністю землевпорядної документації із зазначенням меж парку «Голосіївський», управління не має можливості надати інформацію про входження земельних ділянок з вказаними у повідомлені кадастровими номерами до меж парку «Голосіївський», в тому числі з кадастровим номером :01:101:0029.

На момент відведення спірна земельна ділянка згідно з інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» та ВО «Укрдержліспроект» перебувала у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі № 19 Київського лісництва.

За інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 08 жовтня 2014 року спірна територія була лісами ще до моменту проголошення незалежності України. На підставі Постанови Центрального комітету Компартії України і Ради Міністрів Української РСР від 20 червня 1956 року № 673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07 серпня 1956 року №1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу зеленої зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14 167 га.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), зараз і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - дати прийняття оскаржуваного рішення Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. (частини перша, друга та четверта статті 20 ЗК України).

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

За змістом частини другої статті 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 Лісового кодексу (далі - ЛК України) (зараз і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Частиною другою статті 5 ЛК України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Згідно зістаттею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.

Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 24 грудня 2014 року у справі № 6-212цс14,

від 25 січня 2015 року у справі № 6-224цс14, від 23 грудня 2015 року у справі

№ 6-377цс15.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Положеннями частини першої статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно зі змістом абзацу першого пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина сьома статті 118 ЗК України).

Згідно зі статтею 50 Закону України «Про землеустрій», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Порядок вилучення земельних ділянок, зокрема, із земель державної власності, наданих у постійне користування, визначено статтею 149 ЗК України.

Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування (частина перша статті 149 ЗК України). Згідно з частиною другою зазначеної статті вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень

Частиною дев`ятою статті 149 ЗК України передбачено, що Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою-восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Установивши, що на час прийняття Гостомельською селищною радою Київської області рішення від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилася у кварталі № 19 Київського лісництва, а отже була передана без вилучення з Держлісфонду України, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про порушення Гостомельською селищною радою вимог земельного та лісового законодавства при вирішенні питання про відведення у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

Визнаючи позов обгрунтованим та відмовляючи в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском позовної давності, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не звернув увагу на такі обставини.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові

від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)).

Так, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Застосування вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, виключає застосування інших вимог власника про визнання права власності чи інших вимог, спрямованих на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України.

Висновок про те, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, викладений Верховним Судом України у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», в частині передання у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,15 га, оскільки визнання недійсними зазначеного рішення не призводить до відновлення порушеного права власності держави на спірні земельні ділянки лісового фонду, а тому такий спосіб захисту порушених прав не є ефективним.

За змістом частини другої статті 116 ЗК України підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217577, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0029, площею 0,15 га з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_1 . Аналогічно наведеним вище висновкам щодо вимог про визнання недійсним рішення селищної ради, визнання недійсним зазначеного державного акта, не є ефективним, а отже необхідним при вирішення питання про порушення права власності на земельну ділянку та її витребування з незаконного володіння.

З огляду на те, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), а тому рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння саме і є таким рішенням, оскільки передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 листопада 2018 року у справі

№ 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

З урахуванням наведеного, оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій у частині вирішення вимог про визнання недійсними рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» (в частині передання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,15 га), та державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217577, виданого ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0029, площею 0,15 га з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_1 , підлягають скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволені позову.

Щодо вимог прокурора про витребування земельних ділянок із незаконного володіння та застосування судами попередніх інстанцій позовної давності

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людинипередбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ

від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.

Встановивши, що останній набувач спірної земельної ділянки ОСОБА_1 набула право власності на неї на підставі оплатного договору купівлі-продажу від 10 серпня 2012 року, укладеного між нею та ОСОБА_2 , суди не з`ясували і не зазначили в оскаржуваних судових рішеннях, чи вибуло зазначене майно з волі власника, та чи є ОСОБА_1 його добросовісним набувачем.

Від з`ясування зазначених обставин залежить правильне вирішення справи в частині позовних вимог про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття

257 ЦК України).

ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ

від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перед застосуванням позовної давності належить з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необгрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, як самостійної підстави, за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати який покликані норми про позовну давність, а тому держава несе ризик спливу позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18)).

Як у разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, так і у разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності для прокурора починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, він довідався або міг довідатися лише у випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жоден орган.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18).

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного державного органу (підприємства), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг відповідний державний орган (підприємство), а не прокурор.

Відмовляючи у задоволенні позову прокурора у зв`язку з пропуском позовної давності, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вказав, що перевірка законності надання у власність громадян земельних ділянок по

вул. Київській та вул. Щорса у смт Гостомель Київської області проводилась Прокуратурою м. Ірпеня у 2010 році, а тому з цієї дати у прокурора була можливість дізнатись про порушення прав держави під час виділення спірної земельної ділянки.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій не урахували, що перебіг позовної давності за загальним правилом починається з часу, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тоді як перебіг позовної давності для прокурора починається тільки у виключних випадках, зокрема, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, він довідався чи міг довідатись раніше ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а тому без встановлення зазначених обстави, суди фактично наділили прокурора статусом самостійного позивача.

Ураховуючи, що прокурор пред`явив позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, суди попередніх інстанцій не з`ясували, коли саме зазначений орган довідався або міг довідатися про порушення його права та чи є в нього поважні причини для поновлення строку на звернення до суду.

Посилання суду апеляційної інстанції на те, що держава в особі Кабінету Міністрів України мала можливість через свої уповноважені органи в галузі земельних відносин дізнатися про порушене право з моменту прийняття

11 березня 2010 року Гостомельською селищною радою оскаржуваного рішення є припущенням, оскільки у спірних правовідносинах прокурор зазначав про порушене право саме Кабінету Міністрів України, який згідно з положеннями статей 122, 149 ЗК України наділений повноваженнями на розпорядження земельними ресурсами державної форми власності лісогосподарського призначення, а не інших уповноважених органів державної влади. Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи своє рішення, зазначив дві взаємовиключні підстави початку перебігу позовної давності, зокрема, що Кабінет Міністрів України через свої уповноважені органи в галузі земельних відносин мав можливість дізнатися про порушене право з моменту прийняття оскаржуваного рішення селищною радою, а прокурор міг дізнатися про порушене право держави з моменту проведення перевірки Прокуратурою

м. Ірпеня. Посилання апеляційного суду на те, що Кабінет Міністрів України про порушене право міг дізнатися через створену на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2002 року № 1958 Державну інспекцію з контролю за використанням та охороною земель, яка мала повноваження здійснювати контроль щодо використання земель державної власності та додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, є безпідставними, оскільки зазначена постанова втратила чинність ще 04 вересня 2009 року, а зазначений орган був ліквідований на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 листопада 2010 року № 1068.

Наведене свідчить, що висновки судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності не відповідають частині першій статті 261 ЦК України, суди першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясували, коли дійсно про порушення права стало відомо Кабінету Міністрів України та чи довідався чи міг довідатися прокурор про таке порушення раніше, ніж Кабінет Міністрів України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що суди попередніх інстанцій неправильно вирішили позовні вимоги заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України в частині визнання недійсними рішення про затвердження проекту землеустрою та державного акту на право власності, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність скасування рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2016 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 21 березня 2017 року в зазначеній частині, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України у зв`язку з їх безпідставністю.

Згідно з підпунктом першим частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки відповідно до положень статті 400 ЦПК України до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.

Оскільки вирішуючи спір у частині вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння,суди попередніх інстанцій не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зазначене відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

З огляду на висновок касаційного суду щодо результатів вирішення касаційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду спору по суті.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 березня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним рішення Гостомельської селищної ради про затвердження проекту землеустрою, державного акту на право власності скасувати, та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради Київської області, Нестерової Тамар и Максимівн и, треті особи: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство,

ОСОБА_2 , Управління Держземагенства у м. Ірпені Київської області, про визнання недійсними рішення про затвердження проекту землеустрою, та державного акту на право власності, відмовити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 березня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування на користь Кабінету Міністрів України із незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний Г. І. Усик

В. В. Яремко