ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» січня 2019 року

м. Харків

справа № 643/16597/15-ц

провадження № 22ц/818/646/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.,

за участю секретарів - Асавалюк О.О., Ігнатової Т.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3, представник відповідача - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2018 року в складі судді Горбунової Я.М.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та застосування наслідків недійсності правочину, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, 37/100 частин якої належали йому на підставі договору міни від 22 січня 1996 року, зареєстрованого державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за реєстровим № 4-340, рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 червня 2000 року, додаткового рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2000 року по справі № 2-652 та 63/100 частин на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16 червня 2001 року, завіреного приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 2042.

Зазначив, що 26 червня 2015 року він уклав договір купівлі-продажу вищевказаної квартири із незнайомим йому ОСОБА_3 Договір завірений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко О.М.

Вказав, що він хворіє на психічне захворювання - деменцію внаслідок органічного враження центральної нервової системи складного ґенезу. Це захворювання супроводжується неможливістю визначити поточну дату, рік, день тижня, погіршення пам'яті, порушеннями здатності концентруватися та переключати увагу. Окрім того, при лікарському обстеженні у нього була встановлена нестійкість стану, що утруднює цілеспрямованість поведінки, суб'єктивізм та категоричність в оцінці явищ життя. Також, лікарями встановлено зниження інтелектуально - мнестичної продуктивності до рівня середньої деменції, нестійкість емоційного стану із недостатністю цілеспрямованості та критичності.

З 2009 року він лікується у Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні № 3, де періодично знаходиться на стаціонарному лікуванні, а також стоїть на обліку у Харківському міському психоневрологічному диспансері № 3. Він має другу групу інвалідності, яку надала йому міжрайонна психіатрична медико-соціальна експертиза.

Зазначив, що на час укладення договору купівлі-продажу його квартири він не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними. Він не може сказати, з яких підстав він вирішив продати свою квартиру, адже іншого житла у нього немає, не може сказати кому він її продав, де та яким чином укладався договір. Грошових коштів за квартиру він не отримував.

Вказав, що він потім дізнався, що був знятий з реєстраційного обліку спірної квартири та зареєстрований за новою адресою: АДРЕСА_2. Ця квартира йому не належить, хто є її власником та на якій підставі його там зареєстровано він не знає.

За вказаним фактом він звернувся до правоохоронних органів із заявою про злочин, за якою 11 липня 2015 року відомості внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування за кримінальним провадженням № 0003248, в якому його визнано потерпілим.

Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 26 червня 2015 року, укладений між ним та ОСОБА_3, завірений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко О.М., зареєстрований в реєстрі за № 329; застосувати наслідки недійсності правочину та повернути у його власність квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 - задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, завірений нотаріально приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко О.М.; застосовано наслідки недійсності правочину та повернуто у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1; стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення змінити та ухвалити нове рішення, яким застосувати правові наслідки недійсності правочину - договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_1 та ним, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко О.М. за номером в реєстрі № 329 та стягнути з ОСОБА_1 на його користь отримані ОСОБА_1 за укладеним між ними договором купівлі-продажу спірної квартири вартість цієї квартири за договором в сумі, еквівалентній 26 000,00 доларів США, що станом на день подання апеляційної скарги дорівнює 732 104,44 грн.; в порядку частини 1 статті 262 ЦПК України постановити окрему ухвали у відношенні КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», на лікуванні в якій знаходився (знаходиться) ОСОБА_1, якою рекомендувати звернутися до суду з заявою про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи ОСОБА_1 чи надати відповідні відомості про його захворювання та необхідність захисту його інтересів до органу опіки та піклування.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що оскільки у позивача стійкий психічний розлад, який триває, він також не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними при підписанні ним позовної заяви, при оформленні довіреності на свою колишню дружину, і при укладенні договору між позивачем та адвокатом ОСОБА_2; що грошові кошти за спірну квартиру передані позивачу в повному обсязі згідно з ціною, визначеною в договорі; що ця ціна продажу є такою, що відповідає цінам на ринку нерухомості; що сам факт психічного захворювання позивача не означає, що ним були порушені права позивача; що частина фрази в договорі «шляхом безготівкового розрахунку» зазначена лише формально, фактично ж грошові кошти передавались готівкою; що посилання представників позивача на те, що позивач начебто не отримував грошей є голослівними, оскільки ніхто з них не був присутнім під час укладення договору та проведення розрахунків за договором; що необхідно застосувати такий наслідок недійсності угоди, як двостороння реституція - повернення йому сплачених ним за спірну квартиру грошових коштів в еквіваленті 26 000,00 доларів США, що станом на день укладення угоди становить 572 000,00 грн.; що відсутні жодні підстави для повернення в результаті визнання договору купівлі-продажу судом недійсним наслідків недійсності правочину лише щодо однієї з сторін, що суперечить засадам рівності сторін перед законом і судом; що усне клопотання його представника про включення до переліку питань, які слід поставити на вирішення експертизи, судом проігноровано без відповідних на те підстав; що позивач є особою, яка не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними, однак закладом охорони здоров'я не порушувалось питання щодо визнання його недієздатним, цим створюються передумови для можливого укладення фактично недієздатним позивачем і в подальшому нових угод, видачі ним довіреностей з можливістю представляти його інтереси особам, які ними в дійсності не опікуються; що до участі у справі не залучено орган опіки і піклування для забезпечення прав та інтересів позивача; що в рішенні суду не зазначена конкретна сума грошових коштів, яка була сплачена ним на користь позивача за придбану квартиру.

14 грудня 2018 року до суду апеляційної інстанції від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила рішення - залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому посилалася на те, що оскільки цивільна дієздатність позивача не обмежена, він не визнаний недієздатним у встановленому законом порядку, він мав право на видачу довіреності та укладання договору про надання правової допомоги. Вказала, що клопотання про призначення судово - психіатричної експертизи в суді апеляційної інстанції є затягуванням справи, оскільки справа в суді першої інстанції розглядалася протягом 3 років; що орган опіки та піклування залучається у випадках визнання особи недієздатною; що предметом позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки позивач вчинив у момент, коли не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, а не передачі грошей, яку передано нібито позивачу; відповідних зустрічних позовних вимог про застосування наслідків правочину відповідач не заявляв.

22 січня 2019 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому вона зазначила, що в цей час вона буде зайнята у адміністративній справі, яка розглядається Харківським окружним адміністративним судом. Враховуючи, що неяка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а також те, що розгляд справи розпочато і представник позивача в попередньому судовому засіданні висловив свою позицію щодо апеляційної скарги, судова колегія вважає за можливе клопотання залишити без задоволення та закінчити розгляд справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3необхідно задовольнити частково, рішення суду в оскаржуваній частині - змінити.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що наслідки двосторонньої реституції не застосовуються через відсутність достатніх та достовірних доказів на підтвердження суми та відсутність зустрічного позову.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_4, а саме 37/100 частин якої належали йому на підставі договору міни від 22 січня 1996 року та 63/100 частин на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16 червня 2001 року.

05 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір про взяття на себе зобов'язання укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4.

26 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, який нотаріально завірений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко О.М., відповідно до умов якого продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність та сплатив обговорену грошову суму за квартиру АДРЕСА_4. Продаж вчинено за домовленістю сторін за суму 572 000,00 грн., що в еквіваленті становить 26 000,00 доларів США за комерційним курсом на день укладення цього договору, які продавець отримав повністю ще до підпису цього договору від покупця, відповідно до вимог чинного законодавства шляхом безготівкового розрахунку.

Із довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 30 вересня 2015 року, серія 10 ААВ № 662991, вбачається, що з 22 вересня 2015 року ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи безстроково.

Із довідки від 19 серпня 2015 року № 20/7050 вбачається, що ОСОБА_1 з 23 липня 2015 року по теперішній час знаходиться на стаціонарному лікуванні в Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні № 3.

Із висновку судово-психіатричного експерта № 518 від 06 липня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 на теперішній час виявляє ознаки стійкого хронічного психічного розладу у формі амнестичного синдрому внаслідок вживання алкоголю; за своїм психічним станом на теперішній час не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; в період часу, до якого відноситься укладення договору від 05 травня 2015 року про взяття на себе зобов'язання укласти договір купівлі-продажу квартири та договору від 26 червня 2015 року купівлі-продажу квартири, виявляв ознаки стійкого хронічного психічного розладу у формі амнестичного синдрому внаслідок вживання алкоголю. За своїм психічним станом не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить про те, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення правочину відбувається з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Судам слід враховувати, що в разі застосування реституції за недійсним договором, у якому не встановлена вартість майна і вона не може бути визначена виходячи з його умов, вартість майна визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на момент укладення договору.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Аналізуючи частину 1 статті 216 ЦК України можна дійти висновку про те, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, таким чином, при застосуванні наслідків недійсності правочину не вимагається самостійного позову однієї із сторін правочину для застосування двосторонньої реституції.

У зв'язку з цим не застосування судом першої інстанції вимог частини 1 статті 216 ЦК України через відсутність самостійних позовних вимог ОСОБА_3 щодо повернення даної суми, є помилковим, тому, судова колегія вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини посилання суду щодо цього.

Проте, судова колегія погоджується з висновком суду щодо не застосування судом першої інстанції вимог частини 1 статті 216 ЦК України через відсутність доказів щодо суми, порядку передачі коштів, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать про те, що продаж вчинено за 572 000,00 грн. шляхом безготівкового розрахунку.

Так, із пункту 3 договору купівлі-продажу квартири від 26 червня 2015 року вбачається, що продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за суму 572 000,00 грн., що в еквіваленті становить 26 000,00 доларів США, за комерційним курсом на день укладення цього договору, які продавець отримав повністю, ще до підпису цього договору від покупця відповідно до чинного законодавства шляхом безготівкового розрахунку.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснив, що гроші передавалися ОСОБА_1 в іноземній валюті, однак, коли, де, не пояснив. Також, не міг пояснити, чому в договорі купівлі - продажу зазначено, що ОСОБА_1 отримав грошові кошти шляхом безготівкового розрахунку. Однак, доказів того, що на ім'я ОСОБА_1 відкрито рахунок і на цей рахунок надійшли кошти в іноземній валюті в сумі 26 000 доларів США матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції їх не надано. Крім того, як вбачається з договору продаж вчинено за суму 572 000,00 грн.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснили, що грошові кошти передавалися із рук в руки від покупця до продавця готівкою в іноземній валюті, однак, яка сума, передавалася готівкою вони не зазначили, тому до їх пояснень суд відноситься критично, оскільки вони суперечать матеріалам справи, зокрема, договору купівлі - продажу.

В суді апеляційної інстанції відповідач та його представник цього не спростували.

За таких обставин рішення суду в оскаржуваній частині щодо не застосування судом першої інстанції вимог частини 1 статті 216 ЦК України через відсутність доказів щодо суми, порядку передачі коштів є законним, а посилання ОСОБА_3 та його представника на те, що грошові кошти за спірну квартиру передані позивачу в повному обсязі згідно з ціною, визначеною в договорі; що ця ціна продажу є такою, що відповідає цінам на ринку нерухомості; що частина фрази в договорі «шляхом безготівкового розрахунку» зазначена лише формально, фактично ж грошові кошти передавались готівкою; що посилання представників позивача на те, що позивач начебто не отримував грошей - голослівні є безпідставними, не доведені належними доказами.

Клопотання ОСОБА_3 щодо постановлення окремої ухвали з підстав, визначених в частині 1 статті 262 ЦПК України, щодо КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення, оскільки доказів того, що установою порушено законодавство або виявлені недоліки в її діяльності матеріали справи не містять.

В іншій частині рішення суду не переглядалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2018 року в оскаржуваній частині - змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення висновок суду про можливість застосування двосторонньої реституції за умови наявності зустрічного позову.

В іншій частині рішення суду не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В. Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 24 січня 2019 року.