РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/10818/18

Провадження № 22-ц/4815/86/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач: Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк",

відповідач:ОСОБА_2

розглянув в порядку письмового позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 жовтня 2018 року, ухваленого в складі судді Панас О.В., повний текст складено 12.10.2018 року, у справі № 569/10818/18,

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 38226,80 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 2417,86 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 2431,74 грн.; заборгованості за пенею - 31080,69 грн. а також штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1796,51 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що всупереч умов укладеного кредитного договору від 09.09.2010 року б/н відповідач своїх договірних зобов'язань належним чином не виконував, у зв'язку з чим у нього перед банком виникла заборгованість у визначеному вище розмірі.

Просив суд про задоволення позову.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 жовтня 2018 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість в сумі 1486,90 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 68,54 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не мав права підвищувати в односторонньому порядку процентну ставку за кредитним договором, укладеним між ним та відповідачем, відповідно нарахування процентів за вказаним договором має здійснюватися виходячи з процентної ставки, яка була визначена на час укладення договору, тобто 25% річних, без стягнення їх у подвійному розмірі на прострочену суму заборгованості. В задоволені вимог про стягнення пені відмовив, оскільки банком за кредитним договором одночасно нараховані пеня і штраф, є одним видом цивільно-правової відповідальності.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "Приватбанк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд судове рішення скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту, процентів та штрафів та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, в іншій частині рішення залишити без змін. Скаржник вказує, що якщо боржник сплачує відсотки за новою ставкою, то пропозицію треба вважати прийнятою і правочин вчиненим навіть за відсутності доказів належного повідомлення боржника.

Відзив до апеляційного суду не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що 09.09.2010 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № б/н. Відповідно до договору відповідач отримав кредит в сумі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач ОСОБА_2 погодився вважати заяву позичальника разом із запропонованими позивачем Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку - Договором про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом (а.с.9-25).

Зазначений договір є чинним та жодною із сторін не оспорений.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень статей 526,530,610, частини 1 статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Із позовної заяви вбачається, що у зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за кредитним договором станом на 21.05.2018 року за ним утворилася заборгованість в сумі 38226,80 грн., та складається з наступного: заборгованість за кредитом - 2417,86 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 2431,74 грн.; заборгованість за пенею - 31080,69 грн. а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1796,51 грн.

Згідно наданих позивачем доказів з 15.11.2012 року по 29.08.2014 року процентна ставка за договором змінювалась позивачем в односторонньому порядку.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Згідно із частиною першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Частиною третьою цієї статті визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Таким чином, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що Банком в односторонньому порядку підвищено відсоткову ставку за користування кредитом, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про повідомлення Банком відповідача про підвищення процентної ставки.

Оскільки Банком не було доведено суду збільшення процентної ставки у належний спосіб, то у позові у цій частині судом першої інстанції відмовлено правомірно, виходячи з процентної ставки, яка була узгоджена сторонами при укладанні кредитного договору, тобто 25% річних.

Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною ним у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги на те, що судом не перевірено розрахунок заборгованості не знайшли свого підтвердження, з огляду на таке.

Із наданих розрахунків убачається, що на момент отримання кредиту позивач відсотки за користування кредитом позивач змінив порядок нарахування відсотків за користування кредитом, зокрема до бази розрахунку включив уже нараховані відсотки та санкції за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Виходячи з приписів параграфів 1, 2 глави 71 ЦК України нарахування відсотків здійснюється виключно на поточне та/або прострочене тіло кредиту, тобто на суму кредиту, фактично отриману позичальником. Зокрема, частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики.

За таких обставин суд першої інстанції, виходячи з умов кредитування, які підписані відповідачем, та відсутності його письмової згоди на збільшення процентної ставки в односторонньому порядку, дійшов правильного висновку, що наведений в розрахунку розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 2417,86 грн та процентами в сумі 2431,74 грн є неправильним, проценти необхідно нараховувати виключно на тіло кредиту, яке на 01.09.2014 року становить 185,36 грн, а розмір заборгованості за відсотками станом на 25.01.2018 року становить 757,54 грн.

Крім того, будь-які належні та допустимі докази збільшення в односторонньому порядку кредитного ліміту в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому, їх одночасне застосування за порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено відсутність підстав для одночасного стягнення з відповідача зазначених у розрахунку пені та штрафу.

Зазначене узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладених у постановах № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року та № 6-1374цс17 від 11 жовтня 2017 року.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача штрафів за порушення строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, що визначено пунктом 8.6 Умов, колегія суддів погоджується з тим, що позивач має право на стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі 547,00 грн.

Згідно п. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Звертаючись до суду з відповідним позовом кожна особа має вчиняти кожну дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства як принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції.

Вбачається, що позивач ні суду першої інстанції ні апеляційному суду не надав належного розрахунку заборгованості за тілом кредиту, відсотками та штрафами.

Разом з тим, позивачем в апеляційній скарзі не наведено мотивів неправильності проведених судом першої інстанції розрахунків та не надано доказів їх на спростування, зокрема уточненого розрахунку заборгованості, при цьому суд враховує, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг та має бути обачним і розсудливим у ведені своїх справ.

Суд не приймає до уваги твердження скаржника, що сплата боржником відсотків за новою ставкою, за відсутності доказів належного повідомлення останнього, свідчить про те, що пропозиція є прийнятою, а правочин вчиненим, оскільки воно ґрунтується на неправильному тлумаченні скаржником вказаних норм права.

Таким чином, враховуючи, наявність такої кількості суперечностей у розрахунку заборгованості, його невідповідності наявним матеріалам справи доказам, відсутності підстав для збільшення тіла кредиту до 2417,86 грн., суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлений позивачем розмір заборгованості є недоведеним.

Інших доводів, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення суду апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції з достатньою повнотою з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та дослідив надані сторонами докази, яким дав правильну оцінку, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та регулюючий їх закон та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з урахуванням предмету спора та доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 24 січня 2019 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Бондаренко Н.В.