КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________
Справа №369/9787/15-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8105/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року (суддя Медвідь Н.О.) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановила:

у вересні 2015р. позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 008/2341 Кс про надання споживчого кредиту від 14 березня 2014р., яка складає 467 639грн 98коп., шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 25 грудня 2013р. між ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» та ОСОБА_1 був укладений договір № 008/2341 Кс про надання споживчого кредиту, на підставі якого позичальнику був наданий кредит у розмірі 140 000грн на строк до 24 грудня 2014р. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3% річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25 грудня 2013р. з ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 008/2314Кс/І, за яким відповідач передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач стверджував, що відповідач з червня 2014 року перестала виконувати зобов`язання за кредитним договором, а після закінчення строку дії кредитного договору - не повернула кредитні кошти, у зв`язку із чим станом на 1 серпня 2015р. наявна заборгованість у розмірі 76 684грн 53коп., яка складається із суми поточної заборгованості за кредитом у розмірі 75 000грн та заборгованості по нарахованим процентам у розмірі 1 684грн 52коп., тому вважає за необхідне звернути стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року позов задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 008/2341 Кс про надання споживчого кредиту від 14 березня 2014р., яка складає 467 639грн 98коп., шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності. Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 766грн. 85коп.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 червня 2016 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року рішення Апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача посилалася на порушення судом норм процесуального права, оскільки відповідач не була належним чином повідомлена про розгляд справи, так як позивачем була указана не вірна адреса її місця проживання, що призвело до порушення її прав на дачу пояснень та доказів по справі.

Також представник відповідача посилалася на невідповідність висновків суду обставинам справи, так як з січня 2014р. по липень 2014р. включно відповідач належним чином виконувала зобов`язання за договором згідно графіку погашення кредиту, однак саме з липня 2014р. працівники банку тимчасово зупинили прийом платежів за кредитними договорами за місцем знаходження підрозділу банку по вул . С . Струтинського, 8 у м. Києві , усно роз`яснивши відповідачу, що враховуючи зміну керівництва банку, вирішення організаційних питань, їй додатково повідомлять нові рахунки для сплати кредиту, оскільки за рахунками, вказаними у договорі кредиту, платежі тимчасово не приймаються, тому відповідач своєчасно не виконала свої зобов`язання за кредитним договором не зі своєї вини.

Крім того представник відповідача зазначала, що тільки 23 грудня 2015р. на електронну адресу відповідача надійшла інформація про реквізити для сплати кредиту, а 28 грудня 2015р. відповідач сплатила 75 000грн у рахунок погашення заборгованості по кредиту, та 2 436грн 58коп. та 166грн 44 коп. відсотки за кредитом.

Також представник відповідача вважала, що приймаючи оскаржуване рішення, суд не звернув увагу на той факт, що позивачем у прохальній частині позовної заяви безпідставно був збільшений розмір заборгованості із заявлених 76 684грн 52коп. до 467 639грн 98коп., при цьому розрахунку вказаної заборгованості не надано.

Позивач про день та час розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином за адресою, зазначеною ним під час попереднього апеляційного розгляду та у касаційний скарзі (м. Київ, проспект С. Бандери (колишній Московський), 16). Також вказана адреса зазначена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Однак, згідно

відмітки листоноші з вказаної адреси позивач вибув (с.с.250 т.1).

Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Також про вказані обставини та дату судового розгляду був повідомлений Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (с.с.1, 5, 6 т.2).

Враховуючи, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» не повідомила суд про зміну місця знаходження банку та виходячи з вказаної норми процесуального права, позивач належним чином повідомлений про день та час розгляду апеляційної скарги.

Крім того, ухвала колегії суддів про призначення судового розгляду даної апеляційної скарги була оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень 3 травня 2019 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/81501507).

Враховуючи викладене, відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність позивача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Діденко Т.Г., яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 25 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Український фінансовий світ» та ОСОБА_1 був укладений договір № 008/2314Кс про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 140 000грн для придбання нерухомого майна, який остання зобов`язалася повернути до 24 грудня 2014 року та сплачувати 3% річних за користування кредитними коштами.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25 грудня 2013 року між ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 008/2314Кс/І, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Семчук М.А., за умовами якого у іпотеку банку ОСОБА_1 передала квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 27 серпня 2015 року позичальник кредит не повернула та має заборгованість за кредитом у сумі 75 000грн та за процентами у сумі 1684,52грн.

14 серпня 2014 року постановою правління Національного банку України № 491 ПАТ КБ «УФС Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про введення у банку тимчасової адміністрації з 15 серпня 2014 року по 15 листопада 2014 року.

Постановою Правління Національного банку України від 10 листопада 2014 року № 717 відкликано банківську ліцензію ПАТ КБ «УФС Банк» та розпочато процедуру його ліквідації.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, має заборгованість, тому банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки у її погашення.

Відповідно до частини 1-3 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам процесуального права рішення суду першої інстанції не відповідає.

Частиною 3 статті 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач зазначає, що вона не була належним чином повідомлена про судовий розгляд, так як позивач у позовній заяві вказав неправильну адресу місця її проживання, а суд, з`ясувавши адресу місця її реєстрації, направляв судові виклики за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, так як у позовній заяві позивач зазначив, що відповідач проживає у квартирі АДРЕСА_4 .

Отримавши 21 вересня 2015 року відомості про зареєстроване місце проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 (с.с.24), суд першої інстанції у порушення вимог ч. 2 ст. 74 ЦПК України, редакція якої діяла на час розгляду справи судом, направляв судові повідомлення за адресою, де відповідач не зареєстрована та не проживає.

Судова повістка про розгляд справи 24 грудня 2015 року була направлена відповідачу за місцем реєстрації, однак повернулася без вручення за закінченням терміну зберігання (с.с.64-65 т.1), що відповідно до ст. 76 ЦПК України, редакція якої діяла на час розгляду справи, не є належним повідомленням учасника справи до судовий розгляд, а відтак суд не мав правових підстав для прийняття заочного рішення та неправомірно відмовив відповідачу у перегляді заочного рішення.

Враховуючи викладене та виходячи з положень ч. 3 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання

боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Іпотечним договором, який укладено сторонами, визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, за рішенням суду (пункт 3.1.).

З матеріалів справи вбачаться, що на дату остаточного повернення кредитних коштів - 24 грудня 2014 року, яку сторони визначили у договорі про надання споживчого кредиту, відповідач у повному обсязі кредит не повернула, а також не сплатила проценти за користування кредитом за період з 1 листопада 2014 року по 31 липня 2015 року у сумі 1684грн 52коп.

Враховуючи невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, позивач мав правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги, що з липня 2014 року банк припинив приймати платежі та не повідомив новий рахунок для сплати кредиту, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з наданих суду першої інстанції відповідачем документів вбачається, що 5 листопада 2014 року нею до банку було внесено 5000грн на погашення кредиту (с.с.92 т.1), однак проценти за користування кредитом у сумі 26грн 30коп. сплачено не було.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У прохальній частині позовної заяви позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки у погашення заборгованості відповідача за кредитним договором у сумі 467 639,98грн.

Разом з цим, у тексті позовної заяви позивач зазначав, що відповідач має заборгованість за кредитом у сумі 75 000грн та процентами у сумі 1684,52грн, а всього 76 684,52грн. Вказана заборгованість також підтверджена і розрахунком заборгованості, наданим позивачем суду першої інстанції (с.с.7 т.1).

На вказані обставини також не завернув уваги суд першої інстанції та зазначивши у резолютивній частині рішення заборгованість у розмірі 467 639грн 98коп, а у порушення вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» не навів всі складові заборгованості.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що строк дії договору закінчився 24 грудня 2014 року, умови договору про споживчий кредит не містять домовленості про сплату процентів після закінчення строку договору, а відтак позивач не має право нараховувати проценти після 24 грудня 2014 року та відсутні правові підстави для їх стягнення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що на час звернення позивача до суду з даним позовом відповідач мала заборгованість за тілом кредиту у розмірі 75 000грн та за процентами 328грн 36коп. (за період з 1.11.2014 по 4.11.2014 - 26,30грн; за період з 4.11.2014 по 12.11.2014 - 49,32грн; за період з 13.11.2014 по 24.12.2014 - 252,74грн (75000х3%х41 день:365).

Разом з цим, враховуючи, що рішення суду підлягає обов`язковому скасуванню на підставі ч. 3 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення, колегія суддів

зобов`язана врахувати, що 28 грудня 2015 року відповідач сплатила заборгованість за тілом кредиту у сумі 75 000грн та проценти за користування кредитом у сумі 2 436,58грн та 166,44грн (с.с.93, 94 т.1), що представник позивача не заперечував ні при попередньому апеляційному розгляді, ні у касаційній скарзі, тобто свої зобов`язання по погашенню кредитної заборгованості відповідач виконала.

За таких обставин, заборгованість, у погашення якої позивачем був поданий даний позов, на час ухвалення судового рішення відповідачем погашена, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Ухвалення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості, яка на час прийняття судом рішення вже відповідачем погашена, порушить принцип справедливості.

Згідно ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Скасовуючи рішення Апеляційного суду Київської області 16 серпня 2016 року, Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року зазначив, що апеляційний суд не врахував та не перевірив чи наявна у відповідача заборгованість по сплаті пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту.

Разом з цим, звертаючи до суду з даним позовом, позивач не зазначив у позовній заяві про наявність у відповідача заборгованості по пені та не просив звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення пені.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи, що позивач у позовній заяві про звернення стягнення на предмет іпотеки не зазначав про наявність у відповідача заборгованості за пенею та не просив звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості у тому числі і за пенею, відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України позивач позбавлений права у суді апеляційної інстанції доповнювати свої позовні вимоги, колегія суддів вважає, що не має правових підстав для перевірки наявності у відповідача заборгованості по пені за кредитним договором.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 3 статті 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини

справи, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 травня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк