Номер провадження: 22-ц/813/6502/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Ткачука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2019 року, постановленупід головуванням судді Домусчі Л.В., повний текст ухвали складено 04 червня 2019 року, -

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заяви зазначила, що на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.01.2013 року, яким задоволено позов ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судового збору був виданий виконавчий лист.

У зв`язку з чим на виконанні Першого Приморського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області перебуває виконавче провадження №51837146, боржником за яким є ОСОБА_2 . Стягувачем по виконавчому листу №1522/24766/12 є ПАТ «Марфін Банк». 20.11.2017 року ПАТ «Марфін Банк» відступив право вимоги за кредитним договором №00063R15 від 30.07.2008 року, ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп». 20.11.2017 року ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» відповідно до договору відступлення права вимоги відступило права вимоги ОСОБА_3 .

Заявник вважає, що боржник не має зобов`язань перед ПАТ «Марфін Банк», а ПАТ «Марфін Банк» в свою чергу втратив право вимоги до боржника у зв`язку з відступленням права вимоги третім особам.

На підставі викладеного, заявник просив замінити сторону виконавчого провадження та визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, винести постанову, якою задовольнити заяву, посилаючись на порушення процесуального та матеріального права та без належного дослідження усіх обставин справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 зазначила, що укладення договорів про відступлення права вимоги у боржника повністю відсутні обов`язки перед первісним кредитором, що є безумовною підставою для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Відзиву до суду надано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам відповідає в повній мірі, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції прийшов до висновку, щозаявником не надано суду доказів щодо відсутності у ОСОБА_2 обов`язків щодо виконання рішення суду, а також, що заява подана неналежною особою.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що в провадженні Приморського районного суду м.Одеси знаходилась цивільна справа за позовом ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судового збору.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 23.01.2013 року позов ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судового збору задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Марфін Банк» суму заборгованості за Кредитним договором №00063R15 від 30.07.2008 року, загальна сума якої становить 1 035 072 грн. 54 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Марфін Банк» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 219 грн.

18.09.2013 року представник ПАТ «Марфін Банк» звернувся до суду з заявою про видачу копії рішення суду та виконавчого листа.

24.09.2013 року Приморським районним судом м.Одеси було видано виконавчий лист по зазначеній справі, який в подальшому було передано на виконання до Першого Приморського відділу Державної виконавчої служби м.Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, та відкрито виконавче провадження №51837146, за яким боржником є ОСОБА_2 .

Станом на момент звернення до суду з зазначеною заявою, заборгованість за кредитним договором не погашена.

Також з матеріалів справи вбачається, що 20.11.2017 року між ПАТ «Марфін Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» було укладено Договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого, до ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» перейшли права вимоги за Кредитним договором, а також всі інші пов`язані з ним права в обсязі і на умовах що існували на момент переходу цих прав, в тому числі звернення стягнення, в тому числі за Договором кредиту №00063R15 від 30.07.2008 року, укладеного між ПАТ «Марфін Банк» та боржником ОСОБА_2 .

У свою чергу 20.11.2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» уклала з ОСОБА_3 Договір відступлення права вимоги №20-11/17, відповідно до умов якого, до ОСОБА_3 перейшли права вимоги за Кредитним договором, а також всі інші пов`язані з ним права в обсязі і на умовах що існували на момент переходу цих прав, в тому числі звернення стягнення, в тому числі за Договором кредиту №00063R15 від 30.07.2008 року, укладеного між ПАТ «Марфін Банк» та боржником ОСОБА_2 .

Згідно ч.1 ст.442 ЦПК України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження, суд замінює таку сторону її правонаступником.

Відповідно до ч.2 ст.442 ЦПК України, заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Згідно зі ст.ст.514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів, що не позбавляє сторін права додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Процесуальний порядок правонаступництва визначений ст.55 ЦПК України, згідно з якою у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року №2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.

Як вбачається з встановлених обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.

Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, провадження № 14-222цс18.

Судом вірно зазначено, що з заявою про заміну сторони виконавчого провадження звернувся неналежний заявник, у зв`язку з тим, що відповідно до Договору відступлення права вимоги №20-11/17 від 20.11.2017 року, права вимоги перейшли до фізичної особи ОСОБА_3 , та саме вона, як заінтересована особа, мала право звернутися до суду з зазначеною заявою, проте з заявою про заміну сторони виконавчого провадження ОСОБА_4 , який є неналежною особою.

Щодо вимог заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд зазначив наступне.

Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Судом встановлено, що на виконанні Першого Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області перебуває виконавче провадження №51837146 з виконання виконавчого листа №1522/24766//12 виданого Приморським районним судом м.Одеси на підставі рішення суду від 23.01.2013 року щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 1 035 072,54 грн.

Згідно ч.1, 2 ст.432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Даний перелік підстав для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню є вичерпний та розширенню не підлягає.

Згідно роз`яснень, які містятьсяв Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25.09.2015 року, зазначено, що процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Таким чином, існує виконавче провадження, борг за яким ОСОБА_2 непогашений.

Суд прийшов до обґрунтованого висновку, що заява ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки заявником не доведено наявність обставин для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у відповідності до ст.432 ЦПК України.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що укладення договорів про відступлення права вимоги у боржника повністю відсутні обов`язки перед первісним кредитором, що є безумовною підставою для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, колегія суддів вважає безпідставними, ОСОБА_5 за виконавчим провадженням на підставі рішення суду борг не погашений, тобто у нього є не виконані зобов`язаннящодо стягнення на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованості за кредитом у розмірі 1 035 072,54 грн.

Крім того, відповідно до Договору відступлення права вимоги до ОСОБА_3 перейшли права вимоги за Договором кредиту №00063R15 від 30.07.2008 року, який був укладений між ОСОБА_2 оглиПАТ «Марфін Банк», тому з заявою про заміну сторони виконавчого провадження мала право звернутися до ОСОБА_6 , а ОСОБА_7 .

Зроблені судом висновки повністю відповідають матеріалам та обставинам справи та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги, які не є суттєвими, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 09 грудня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра