П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2019 року

м. Харків

Справа № 643/5219/19

Провадження № 22-ц/818/5161/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2019 року в складі судді Єрмак Н.В.

встановив:

У квітні 2019 рокуакціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 31 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 800,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом. Зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконав. Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 12701,21 грн, з яких: - 0,00 грн - тіло кредиту; -1168,54 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; - 7901,66 грн нараховано пені; - 2550,00 грн - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; - 500,00 грн штраф (фіксована частина); - 581,01 грн штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути разом з судовими витратами на свою користь з відповідача.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2019 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

20 вересня 2019 року на зазначене судове рішення засобами поштового зв`язку представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та задовольнити позовні вимоги в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 1168, 54 грн. До матеріалів справи доданий належний та допустимий доказ на підтвердження факту та розміру заборгованості за кредитним договором - розрахунок заборгованості із зазначенням розміру відсоткової ставки, ставки пені, сум нарахувань за кожний місяць. Заборгованість за тілом кредиту складається з поточної заборгованості та простроченої заборгованості. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою. прострочений кредит - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернуті у строк, передбачений договором. Таким чином, вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав підстав відмовляти у стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту. Позивач надав суду доказ щодо наявності заборгованості за договором - розрахунок заборгованості.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року клопотання представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової О.Л. про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено.

Поновлено представнику акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Криловій О.Л. строк на апеляційне оскарження рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2019 року.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової О.Л. на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2019 року по цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної справи за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не подано.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, щоу заяві позичальника від 31 грудня 2013 року процентна ставка не зазначена, а також відсутня умова про відповідальність боржника у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. При цьому, до позовної заяви додано роздруківку витягу з умов та правил надання банківських послуг. Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ним, укладаючи кредитний договір. Відсутні також і докази того, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цьому документі розмірах і способу нарахування, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. У зв`язку з викладеним, Умови та правила надання банківських послуг, який долучений позивачем до справи, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, а тому нарахування процентів та неустойки у даному випадку є безпідставним. Зазначені висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц. Разом з цим, заборгованість відповідача за тілом кредиту станом на 03 березня 2019 року становить 0,00 грн. У зв`язку із чим позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору від 31 грудня 2013 року, укладеного між ПАТ КБ ПриватБанк, правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 , останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 800 грн.

У анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором б/н від 31 грудня 2013 року вбачається, що станом на 03 березня 2019 року заборгованість становить 12701,21 грн, з яких: - 0,00 грн - тіло кредиту; -1168,54 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; - 7901,66 грн нараховано пені; - 2550,00 грн - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; -500,00 грн штраф (фіксована частина); - 581,01 грн штраф (процентна складова).

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до пункту 2.1.1.2.1 «Умов та правил надання банківських послуг» для надання послуг банк відкриває клієнту картку, її вид визначений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання картки, зазначена в заяві.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч. 2, ч. 3 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинного на момент розгляду справи судом першої інстанції), та пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (чинного на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Так, банківська виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій, за умови зазначення в ній інформації про проведення банком таких операцій, сум і дат операцій та заповнення обов`язкових реквізитів.

Як на підставу позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що відповідно до кредитного договору від 31 грудня 2013 року, укладеного між ПАТ КБ ПриватБанк, правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 , останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 800 грн.

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості станом на 03 березня 2019 року заборгованість становить 12701,21 грн, з яких: - 0,00 грн - тіло кредиту; - 1168,54 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; -7901,66 грн нараховано пені; - 2550,00 грн - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; - 500,00 грн штраф (фіксована частина); - 581,01 грн штраф (процентна складова).

Таким чином, заборгованість за тілом кредиту складається з поточної заборгованості та простроченої заборгованості.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення тіла кредиту суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість відповідача за тілом кредиту станом на 03 березня 2019 року становить 0,00 грн.

Разом із тим, на підтвердження своїх позовних вимог та вимог апеляційної скарги, факту та розміру заборгованості за кредитним договором банк посилається на доданий до матеріалів справи доказ - розрахунок заборгованості із зазначенням розміру відсоткової ставки, ставки пені, сум нарахувань за кожний місяць, зокрема, заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 1168,54 грн.

Щодо мотивів відмови в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, на підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надало суду копію анкети-заяви про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку» від 31 грудня 2013 року.

На підставі вказаної анкети-заяви АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, крім особистих даних та підпису відповідача.

Як вбачається в анкеті - заяві вказано про те, що ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку, виявляє бажання оформити на своє ім`я наступні банківські послуги, проте будь-які відмітки чи підпис позичальника в цьому розділі відсутні, а саме, відсутні відмітка відповідача про обрання ним виду картки, зокрема «Універсальна», на яку в позовній заяві посилається банк, заява-анкета не містить і строку повернення кредиту (користування ним), даних карткового рахунку, номеру та виду картки, яка видавалась ОСОБА_1 , графа щодо обраного ним кредитного ліміту також не заповнена. Позначка про те, що Пам`ятку клієнта, яка містить, в тому числі, Тарифи та основні умови обслуговування отримав та ознайомився з ними з її змістом під підпис, в анкеті-заяві відсутня. Виписка з особового рахунку позичальника про рух коштів також не надана.

На підтвердження укладеного між сторонами кредитного договору від 31 грудня 2013 року та на підтвердження невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» надало суду витяг з тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку», розрахунок заборгованості, проте зазначені докази не можуть беззаперечно свідчити про укладення між сторонами кредитного договору від 31 грудня 2013 року, за відсутності інших допустимих доказів на підтвердження волевиявлення ОСОБА_1 на його укладення та досягнення сторонами всіх істотних його умов. Зокрема, банк не надав доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки, строку її дії, розміру наданого банком кредитного ліміту, розміру процентів за користування кредитом та інших тарифів банку, а тому застосування Умов та правил надання банківських послуг в будь-якій редакції не є можливим.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 700/3902/15-ц, від 07 червня 2018 року у справі № 755/17553/16, від 06 червня 2018 року у справі № 364/594/17,від 24 травня 2018 року у справі № 630/366/16-ц, від 10 травня 2018 року справа № 357/16301/15-ц.

Належні, допустимі та достатні докази на підтвердження таких обставини, на які посилається банк як на підставу своїх позовних вимог та доводів позовної заяви, на підставі яких можна встановити відповідні обставини справи, в якому саме розмірі ОСОБА_1 фактично отримав кредитні кошти, і що у зв`язку з порушенням виконання зобов`язань за кредитним договором у позичальника виникла заборгованість, зокрема, і за простроченим тілом кредиту, суду не надано.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що доводи позовної заяви про те, що згідно заяви від 31 грудня 2013 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 800,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок не можна вважати доведеними.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» не підтвердило належними і допустимими доказами видачу ОСОБА_1 кредитної картки «Універсальна», встановлення кредитного ліміту, використання ним кредитних коштів, розміру нарахованих сум.

Таким чином, за наявними матеріалами справи не можна вважати обставини, на які посилається банк як на підставу своїх вимог, доведеними належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України.

Вищенаведені обставини дають підстави суду дійти висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в оскарженій частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 1168,54 грн.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

З урахуванням зазначеного, апеляційна скаргапідлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні мотивувальної частини щодо мотивів відмови у задоволенні позовних вимог в оскарженій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося і судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Керуючись статтями 367,368,374- 376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2019 року в оскарженій частині змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 грудня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова