Номер провадження: 22-ц/813/6873/19
Номер справи місцевого суду: 494/1593/18
Головуючий у першій інстанції Лебединський С. Й.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Черевка П.М.,

суддів - Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Березівського районного суду Одеської області від 22 січня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

04.12.2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з зазначеним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість по кредитному договору б/н від 16.07.2009 року, укладеному між сторонами на загальну суму 116 622,53 грн.

В обґрунтування заявлених вимог Банк зазначав, що відповідно до укладеного договору №б/н від 16.07.2009 року, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на дані умови, що підтверджується підписом заяви разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання виконав та надав боржнику кредитні кошти. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами відповідно до умов Договору, таким чином не виконав зобов`язання.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 22.01.2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції від 22.01.2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги Банк вказує, що 04.12.2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду першої інстанції з вище вказаним позовом в межах строків загальної позовної давності у 3 (три) роки у відповідності до ст.257 ЦК України.

У відповідності до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, залишаючи позов АТ КБ «Приватбанк» без задоволення, виходив з того, що станом на 10.09.2015 року, тобто через місяць після припинення відповідачем оплат по кредитному договору, у позивача виникло право на звернення до суду за захистом свої порушених прав в частині невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань по кредитному договору, і цю дату можливо визнати як дату, коли Банк дізнався про порушення своїх прав відповідачем, у зв`язку з невиконанням останнім своїх обов`язків, тобто початком перебігу строку позовної давності.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості належить відмовити, в зв`язку з пропуском Банком строку на звернення до суду за захистом порушених прав, тобто строку позовної давності.

Однак, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно зі ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається ст.261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

До такого ж висновку дійшла и Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) від 28.03.2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що згідно із заявою від 16.07.2009 року ОСОБА_1 було надано кредитну картку № НОМЕР_1 із кредитним лімітом у розмірі 500,00 грн.

Відповідно до вищевказаної заяви, погашення заборгованості за кредитним лімітом може проводитися як шляхом внесення коштів на картку клієнтом, так і списанням банком коштів з платіжної картки № НОМЕР_1 .

З наданої Банком виписки по здійсненню операцій з використанням платіжної картки № НОМЕР_1 вбачається, що останній платіж по картці щодо поповнення карткового рахунку відповідач ОСОБА_1 здійснив - 10.09.2015 року у розмірі 4,96 грн., а з позовом про стягнення з відповідача заборгованості Банк звернувся 04.12.2018 року, тобто в межах строку загальної позовної давності тривалістю у три роки.

З огляду на викладене та з урахуванням наведених обставин і факту пред`явлення банком позову 04.12.2018 року, тобто в межах позовної давності, висновок суду першої інстанції про пропуск Банком позовної давності суперечить положенням ст.256, ч.ч.1, 5 ст.261, ч.4 ст.267 ЦК України і заява відповідача про сплив позовної давності не підлягає задоволенню.

Звертаючись до суду з цим позовом, АТ «КБ «Приватбанк» надало суду копію Заяви від 16.07.2009 року, підписану ОСОБА_1 , відповідно до змісту якої слідує, що між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний картковий договір, за яким позичальник отримав у Банку платіжну картку з зазначенням кредитного ліміту у сумі 500 грн. з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач у Заяві підтвердив свою згоду на те, що його заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та Банком договір, що підтверджується його підписом на Заяві.

Встановлено, що під цими документами, які зазначені в Заяві, тобто, в «Умовах та Правилах надання банківських послуг у ПриватБанку, «Тарифах банку», які визначають такі істотні умови договору, як розмір відсотків, штрафи, пеню, комісійні платежі, термін дії договору, а також строки платежів по кредиту (тіла кредиту та відсотків) - позичальник не підписувався.

Крім того, Банком не наведено інших доказів існування погоджених сторонами будь-яких істотних умов договору, крім тих, що зазначені лише у вище зазначених документах, і з якими, як вважав Банк, позичальник був ознайомлений.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, розумів відповідач, підписуючи заяву про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг у «Приватбанку», а також те, що указані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки, їх розмірів і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження №6-16-ц15) і не спростовано позивачем при розгляді указаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність в Заяві домовленості сторін про сплату фіксованих відсотків, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватись як стандартна типова форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.

Згідно з ч.4 ст.60 ЦПК України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Аналогічна норма міститься і у ЦПК України у редакції Закону №2147-VIІІ (ч.6 ст.81).

Надані позивачем «Умови та Правила надання банківських послуг» у ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Заяві позичальника, який безпосередньо підписав останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого тексту договору.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а вимоги про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625,1048 ЦК України, позивачем не пред`являлись.

Колегія суддів вважає, що договірні правовідносини виникли між Банком та відповідачем як фізичною особою-споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ).

Згідно з п.22 частини 1 ст.1 указаного Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 року «39/248 на 106 пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Тому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі за №342/180/17 від 03.07.2019 року, при розгляді аналогічної справи у іншому провадженні, в даному випадку відсутні підстави вважати, що при укладені договору з позичальником кредитор ЗАТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон №2147-VІІ), про повідомлення споживача про умови кредитування та погодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладення на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Березівського районного суду Одеської області від 22.01.2019 року скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно із ч.2, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, необхідно провести розподіл судових витрат відповідно.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 22 січня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , ІПН: НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (МФО 305299, ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 16.07.2009 року у сумі 7804,39 грн. (сім тисяч вісімсот чотири грн. 39 копійок).

В іншій частині в задоволенні позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , ІПН: НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (МФО 305299, ) витрати, понесені на сплату судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в сумі 295,14 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 05.12.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду

П.М. Черевко

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький