Дата документу 20.11.2019
Провадження № 2/320/2327/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі: головуючого-судді Горбачової Ю.В.,

з секретарем с/з - Луценко П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополь цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Структурний підрозділ «Мелітопольська колійна машинна станція», до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: головний інженер Мелітопольської колійної машинної станції ОСОБА_5., про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Навозенко І.П. ,

представника відповідача - Винокурова О.В.

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Структурний підрозділ «Мелітопольська колійна машинна станція», Акціонерного товариства «Українська залізниця», про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу, в якому з урахуванням уточнень просить поновити її на роботі провідником службово-технічного вагону в Регіональній філії «Придніпровська залізниця» Структурний підрозділ «Мелітопольська колійна машинна станція», стягнути з Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Структурний підрозділ «Мелітопольська колійна машинна станція» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.11.2018 до дня поновлення на роботі.

В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала провідником службово-технічного вагону в Регіональній філії «Придніпровська залізниця» Структурний підрозділ «Мелітопольська колійна машинна станція» з 06.01.2017. Наказом № 98/ОС від 07.12.2018, вона була звільнена за відсутність на роботі без поважних причин. Вважає звільнення незаконним, оскільки 29.11.2018, нею була написана заява про її звільнення з посади за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 28.11.2018 з 05 години 00 хвилин до 01 години 00 хвилин 29.11.2018, вона знаходилась у відрядженні на станції Світлодолинська, направлена від підприємства Мелітопольська колійна машинна станція в одне обличчя без зміни, тривалість її робочого дня була 20 годин, тобто був порушений трудовий договір, згідно трудового договору, тривалість її робочого дня визначена та прописано в договорі 8 годин, а вона працювала 20 годин без відпочинку, були порушені вимоги ст. 65 КЗпП України надурочні роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів підряд і 120 годин за рік. З 19.09.2018 09.10.2018, вона була направлена від підприємства РФ «Придніпровська залізниця» СП «Мелітопольська колійна машинна станція» у відрядження в одне обличчя з двома вагонами до станції Тернопіль, 21 день вона працювала без зміни та відпочинку по 24 години на добу, знову був порушений трудовий договір, оскільки вона працювала з тривалістю робочого дня 24 години. З липня 2018 року, її зняли з робочого місця і застосували неправомірну догану, порушивши вимоги ст. 149 КЗпП України, змушували виконувати роботу прибиральниці та підсобного працівника, тим самим порушували трудовий договір, оскільки вона займає посаду провідника службово-технічного вагону та поєднує роботу з навчанням. Порушені вимоги ст. 205 КЗпП України в період виробничого навчання, перекваліфікації або навчання іншим спеціальностям працівники не можуть використовуватись на будь-якій роботі, що не стосується спеціальності, яка вивчається ними. Вважає звільнення незаконним, оскільки 29.11.2018, нею була написана заява про її звільнення з посади за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки РФ «Придніпровська залізниця» СП «Мелітопольська колійна машинна станція» не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, тому вона змушена звернутись до суду з вказаними позовними вимогами.

Від представника відповідача - Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Структурний підрозділ «Мелітопольська колійна машинна станція» - надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що доводи позивачки про порушення відповідачем законодавства про працю, колективного та трудового договору спростовуються Актом інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю № ЗП2484/6/АВ, складеного Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області 27.12.2018, за результатом перевірки дотримання відповідачем законодавства про працю, зокрема трудових прав позивачки, за скаргою якої і проводилось дане інспекційне відвідування. В розділі ІІ цього акту «Опис стану додержання вимог законодавства про працю» зазначено: «У ході інспекційного відвідування встановлено: Порушення вимог ст.ст. 58,59 КЗпП України відносно ОСОБА_1 відсутні. За погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки у відповідності вимог ст. 106 КЗпП України. Зокрема за відпрацьовані наднормові 20 годин у листопаді 2018 року, ОСОБА_1 нараховані 457,60 грн. (100%). Заробітна плата за листопад 2018 року, працівниці виплачено: за першу половину місяця у розмірі 1000,00 грн. - 21.11.2018, за другу половину місяця у розмірі 454,13 грн. - 06.12.2018. ОСОБА_1 надано додаткову відпустку для навчання з 12.11.2018 (наказ від 01.11.2018 № 126/В, порушення вимог ст. 205 КЗпП України відсутні), заробітна плата за час відпустки у розмірі 700,00 грн. працівниці виплачена 06.11.2018. Порушення вимог ст. 115 КЗпП України відсутні. При звільненні (наказ від 07.12.2018 № 98/ОС) трудову книжку ОСОБА_1 отримала в день звільнення - 07.12.2018 (запис в журналі обліку руху трудових книжок форми 05-30 № 1 підтверджено підписом працівниці), порушення вимог ст. 47 КЗпП України відсутні. Розрахунок з ОСОБА_1 проведено в день звільнення, але при цьому, працівницю про нараховані суми, належні їй при звільнені, не проінформовано письмово, чим порушено вимоги ч. 2 ст. 116 КЗпП України. Щодо залучення до виконання обов`язків прибиральниці: п. 3.6 посадової інструкції ОСОБА_1 зобов`язує її виконувати щоденне вологе і сухе прибирання вагону; п. 7.1 надає право керівництву при неповному завантаженні зобов`язати працівницю виконувати іншу роботу, близьку до її кваліфікації. Порушення умов трудового договору відсутні. Відрахування із заробітної плати працівниці провадяться на підставі постанов суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей». Отже, оскільки порушень законодавства про працю та невиконанням колективного і трудового договору з боку відповідача Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області не встановлено, а позивачкою не було оскаржено рішення контролюючого органу з питань праці, то для звільнення позивачки з посади за ст. 38 ч. 3 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням відповідачем законодавства про працю, колективного та трудового договору у відповідача були відсутні законні підстави. За результатами розгляду заяви позивачки від 29.11.2018, відповідач повідомив останній, що: «Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Її заява отримана 29.11.2018. Двотижневий строк попередження працівником роботодавця про звільнення за власним бажанням обчислюється з дня, наступного за днем подачі відповідної заяви. До закінчення двотижневого строку попередження працівник немає права без згоди на це роботодавця самовільно залишити роботу. Якщо вона не приступить до роботи, роботодавець в праві розірвати трудовий договір з власної ініціативи за прогул без поважних причин (п.4 ст. 40 КЗпП України. Також повідомлено, що у її заяві не наведено конкретні випадки порушень трудового договору з боку роботодавця. Враховуючи викладене запропоновано їй терміново приступити до виконання обов`язків передбачених трудовим договором, а також надати пояснення щодо причин відсутності на робочому місці 29 та 30 листопада 2018. Проте позивачка не приступила до виконання своїх обов`язків, передбачених трудовим договором. Так позивачкою без поважних причин було скоєно прогули: 29.11.2018, 30.11.2018, 01.12.2018 та 02.12.2018, що підтверджується відповідними актами. 07.12.2018 на засіданні первинного профспілкового комітету та представника адміністрації Мелітопольської колійної машинної станції було надано згоду на звільнення ОСОБА_1 , провідника службово-технічного вагону 3 розряду, з 29.11.2018, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, - за прогули, скоєні нею без поважних причин 29.11.2018, 30.11.2018, 01.12.2018 та 02.12.2018 (протокол № 12). Отже представник відповідача зазначає, що звільнення позивачки на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин є законним та обґрунтованим і відповідно її позовні вимоги є безпідставними та не ґрунтується на дійсних обставинах справи та вимогах закону. Тому просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій заперечувала щодо змісту і вимог у відзиві, оскільки аргументи відповідача не ґрунтуються на верховенстві права Конституції України, а також не відповідають КЗпП України, були порушені її права, її незаконно позбавили права на працю, незаконно звільнили з роботи, примушували працювати без відпочинку, що загрожувало її життю і здоров`ю та примушували порушувати нормативні акти з охорони праці та пожежної безпеки. Тим самим порушувався трудовий та колективний договори.

Від представника відповідача - Акціонерного товариства «Українська залізниця», надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд в задоволенні вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу відмовити, посилаючись на те, що 27.12.2018, помічником начальника з кадрових питань Державної служби України з питань праці Головного управління Держпраці у Запорізькій області Назаренко І.П. було проведено інспекційне відвідування Структурного підрозділу «Мелітопольська колійна машинна станція» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», в ході якого було встановлено відсутність порушень з боку відповідача ст.ст. 58, 59, 115, 47 КЗпП України, тобто з боку відповідача було дотримано норми трудового законодавства. Твердження позивача про порушення відповідачем норм КЗпП України не відповідає дійсності. 29.11.2018 позивач написала та подала відповідачу заяву про звільнення, того ж дня, о09 годині 30 хвилин позивач покинула роботу на території Мелітопольської колійної машинної станції до кінця робочої зміни, про що було складено акт від 29.11.2018. З 30.11.2018 по 02.12.2018 позивач була відсутня на роботі протягом всіх робочих змін, про що були складено відповідні акти. На заяву позивача про звільнення, відповідачем було передано позивачу лист від 30.11.2018 № 70 з повідомленням про необхідність попередження роботодавця за два тижні, та попереджено позивача про наслідки невиходу на роботу без поважних причин. Даний лист позивач отримав особисто 05.12.2018, того ж дня позивачу було передано лист з запрошенням на нараду з начальником Мелітопольської колійної машинної станції з приводу відсутності на роботі з 29.11.2018 по 02.12.2018, та запропоновано надати пояснення з приводу відсутності на робочому місці. Позивачем було надано пояснення лише щодо роботи 28.11.2018 та ранку 29.11.2018, щодо відсутності на роботі з 30.11.2018 по 02.12.2018 пояснень надано не було, також не було надано жодного доказу на поважність пропуску на робочому місці. 06.12.2018 до голови профспілкового комітету Мелітопольської колійної машинної станції було подане відповідне подання за № 2584 про надання згоди на звільнення позивача за прогул без поважних причин. 07.12.2018, на засіданні первинного профспілкового комітету Мелітопольської колійної машинної станції було надано згоду на звільнення позивача за прогули без поважних причин, тому вважає, що позивача було звільнено з роботи за прогул без поважних причин з дотриманням вимог КЗпП України. Крім того, позивач хотіла звільнитися у зв`язку з порушенням відповідачем норм діючого законодавства, однак просить суд поновити її на роботі.

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на підстави, викладені в позовній заяві з урахуванням відповіді на відзив та пояснила, що її незаконно було звільнено, оскільки причиною звільнення зазначили прогули, а не порушення умов праці з боку роботодавця. Під час роботи її змушували працювати по 24 години на добу і 7 днів на тиждень. Це було в листопаді 2018 року. Її направляли у відрядження одну, без змінника, вона одна наглядала за вагоном. Порушення її прав відбувалося постійно, але у листопаді 2018 року було найбільше порушень, її направили одну у відрядження на 21 день для обслуговування двох вагонів. Вона взагалі не мала часу на відпочинок. Вона прибула о 01 годині 00 хвилин до станції, о 03 годині 00 хвилин закінчила зміну і майстер ОСОБА_4 повідомив їй, прибути на робоче місце о 07 годині 00 хвилин, вона прийшла і їй надали графік на грудень 2018, де вона побачила, що їй не надають знову часу на відпочинок. Вона відмовилась виконувати цей графік і не підписала його. ОСОБА_4 направив її до керівника. Оскільки керівника не було на місці, вона 29.11.2018 надала до секретаря заяву про звільнення з посади у зв`язку з порушенням її трудових прав. Після цього вона на роботу не вийшла. 07.12.2018 року, коли їй видали трудову книжку, вона побачила запис, що її звільнено за прогули, а не за порушення роботодавцем умов трудового договору. Про те, що її можуть звільнити за прогули, вона дізналась ще на нараді підприємства Структурний підрозділ «Мелітопольська колійна машинна станція», куди її запрошували. Позивачка вважає таке звільнення незаконним і просить задовольнити позов для того, щоб її відновили на роботі та звільнили за ч.3 ст.38 КЗпП України та виплатили їй заробіток за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні представник відповідача - Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Навозенко І.П., просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву та пояснила, що у заяві поданій позивачкою про звільнення, не була зазначена дата, з якої вона просить звільнити її з роботи, а тому вона мала відпрацювати два тижні з моменту подачі такої заяви. Оскільки вона не вийшла до роботи вже у день подачі заяви про звільнення, то їй були поставлені прогули. У зв`язку з прогулами з 29.11.2018 по 02.12.2018 позивач була запрошена до керівництва на нараду на 05.12.2018 для з`ясування причин невиходу на роботу, однак доказів поважності причин невиходу на роботу вона не надала, як не надала і доказів порушення її трудових прав з боку роботодавця.

В судовому засіданні представник відповідача - Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Структурний підрозділ «Мелітопольська колійна машинна станція» - Винокуров О.В., просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву та пояснив, що лише на нараді керівників підприємства 05.12.2018 позивач написала пояснення, що заяву про звільнення подала внаслідок порушення її прав з боку підприємства. В самій заяві про звільнення ОСОБА_1 не зазначала, що вона просить звільнити її на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, за порушення роботодавцем умов трудового договору.

Третя особа: головний інженер Мелітопольської колійної машинної станції ОСОБА_5. , в судове засідання не з`явився, про час, місце і дату судового засідання був повідомлений належним чином. Про поважні причини своєї неявки суд не повідомив.

Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомленої третьої особи.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступних підстав.

Наказом (Розпорядження) № 02/ОС від 04 січня 2017 року про прийняття на роботу Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Структурний підрозділ «Мелітопольська колійна машинна станція», ОСОБА_1 була прийнята на роботу з 06.012017 в цех ремонтно-колійних робіт на посаду провідника службово-технічного вагона 3 розряду з випробувальним строком до 06.02.2017 /а.с.36/.

Наказом (Розпорядження) № 98/ОС від 07 грудня 2018 року про припинення трудового договору (контракту) Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Структурний підрозділ «Мелітопольська колійна машинна станція», ОСОБА_1 була звільнена 29.11.2018 з посади провідника службово-технічного вагона 3 розряду цеху ремонтно-колійних робіт за прогул без поважних причин 29.11.2018, 30.11.2018, 01.12.2018, 02.12.2018, за п. 4 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з відсутністю на роботі без поважних причин чотири робочі зміни на підставі доповідної записки слюсаря-ремонтника 5 р. з обов`язками незвільненого бригадира ц. № 31 ОСОБА_4 , пояснення ОСОБА_1 , витягу з протоколу засідання профспілкового комітету Мелітопольської колійної машинної станції № 12 від 07.12.2018, п. 4 ст. 40 КЗпП України /а.с.37/.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилалась на те, що 29.11.2018 нею була написана заява про її звільнення з посади за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Частиною 3 статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Як вбачається з тексту даної норми законодавства, працівник має у своїй заяви визначити строк, з якого він бажає розірвати трудовий договір з роботодавцем. Однак, у своїй заяві про звільнення від 29.11.2018 року позивачка не визначила такого строку, а також не зазначила жодного конкретного доказу порушення її трудових прав роботодавцем та не послалася на ч.3 ст. 38 КЗпП України, за якою бажала звільнитися.

Того ж дня, 29.11.2018, позивачка не вийшла на роботу.

Для отримання пояснень щодо невиходу на роботу її було запрошено на нараду при головному інженері Мелітопольської колійної машинної станції на 05.12.2018. На нараді позивачка надала письмове пояснення щодо причин її звільнення та невиходу на роботу з 29.11.2018 по 02.12.2018.

07.12.2018 після отримання згоди профспілкового комітету станції, позивачку було звільнено за прогули на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За скаргою позивачки було здійснено перевірку дотримання норм трудового законодавства підприємством при звільненні ОСОБА_1 та дотримання її трудових прав під час роботи на даному підприємстві. Актом цього інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю № ЗП2484/6/АВ, складеного Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області 27.12.2018, встановлено лише порушення ч.2 ст. 116 КЗпП України, яке полягало у тому, що підприємство не проінформувало звільненого працівника письмово про нараховану суму, належну йому при звільненні. Порушень трудових прав, на які посилалася ОСОБА_1 перевіркою не виявлено.

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Проте, будь-яких доказів, які б підтверджували поважність відсутності позивача на роботі протягом чотирьох робочих змін, матеріали справи не містять.

Натомість, про відсутність позивача на роботі без поважних причин свідчать складені відповідачем акти, зазначені в наказі як підстави для її звільнення з посади у зв`язку з прогулом без поважних причин.

З огляду на наведене, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити.

Таким чином, звільнення позивача з ініціативи власника за прогули без поважних причин відбулося з дотриманням процедури, визначеної для цього КЗпП України, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі судом не встановлені.

У зв`язку із наведеним, не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги про оплату за час вимушеного прогулу, оскільки порушення відповідачем трудових прав позивача не мало місце, а тому для застосування ст.237-1 КЗпП України правові підстави відсутні.

Також в судовому засіданні встановлено, що позивачка бажає поновлення на роботі лише з тією метою, щоб її звільнили за ч.3 ст.38 КЗпП України. З цього суд вбачає, що позивачка фактично не погоджується з формулюванням причин її звільнення.

Перед початком розгляду справи по суті, судом було роз`яснено позивачці її право змінити предмет та підставу позову, яким вона не скористалася, а наполягала на своїх позовних вимогах про поновлення на роботі та стягненні заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи відсутність законодавчої можливості судом самостійно змінювати предмет позову, не виходячи за рамки позовних вимог, суд вважає, що підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні, оскільки судом не встановлено порушень трудового законодавства при її звільненні.

Крім того, позивачка зазначила в судовому засіданні, що не бажає працювати на підприємстві, оскільки власне і бажала звільнитися з підприємства за власною ініціативою, але з підстав порушення її трудових прав, а також повідомила, що з лютого 2019 року вона вже працює помічником вихователя у закладі дошкільної освіти № 225 м. Києва, де бажає продовжувати працювати.

На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. ст. 23 ЦК України, ст.ст. 23, 40, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259,263-266, 268, 273 - 279, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Структурний підрозділ «Мелітопольська колійна машинна станція», до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: головний інженер Мелітопольської колійної машинної станції ОСОБА_5., про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу, - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 25 листопада 2019 року.

СУДДЯ: Ю.В. Горбачова