ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року

м. Черкаси

справа № 712/899/13, провадження № 22-ц/821/321/19

категорія 310000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Єльцова В.О., Нерушак Л.В.

секретаря: Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

Товариство з обмеженою відповідальністю «Продінвест»;

Приватне підприємство «Росток»;

Приватне підприємство «Грифон»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»;

Реєстраційна служба Черкаського міського управління юстиції

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу Публічно акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» у м. Черкаси на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 червня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Продінвест», Приватного підприємства «Росток», Приватного підприємства «Грифон», треті особи: Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», реєстраційна служба Черкаського міського управління юстиції про визнання правочину недійсним, дата складання повного тексту не вказано.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2013 року ОСОБА_1 звернулася в суду із позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Продінвест», ПП «Росток», ПП «Грифон» про визнання правочину недійсним.

Позов мотивовано тим, що 12 травня 1988 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 . За час їх спільного проживання, за спільні кошти придбали майно, в тому числі внесли кошти у статутний капітал малого підприємства фірми «Росток», правонаступником якого є приватне підприємство «Росток». За їх спільною згодою власником (засновником) підприємства був зареєстрований ОСОБА_2 .

Зазначає, що 09 липня 1997 року мале підприємство фірма «Росток» разом з малим підприємством фірмою «Грифон», правонаступником якого є приватне підприємство «Грифон», придбали у власність одноповерхове картоплесховище ємкістю 6000 тон з підвальним приміщенням загальною площею 7296 кв.м; існуючу огорожу та обладнання картоплесховища, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ), що підтверджується договором купівлі-продажу від 09.07.1997 року, зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» відповідно до протоколу відкритих торгів № 1 від 09.07.1997 року.

Вказує, що у січні 2013 року позивачу стало відомо, що придбане майно відповідачем ПП «Росток» за згодою ОСОБА_2 , згідно протоколу № 2 загальних зборів ПП «Росток» та ПП «Грифон» від 03.10.1997 року на підставі актів передачі від 04.10.1997 року, було передано до статутного капіталу ТОВ «Продінвест».

Отже, відповідачі ОСОБА_2 , ПП «Росток», без згоди позивача, в порушення ст.ст. 60,65 СК України передали майно на користь відповідача ТОВ «Продінвест», чим порушили її права власника на спільне сумісне майно подружжя, а тому, вважає, що Протоколом загальних зборів малого підприємства фірми «Росток» і малого підприємства фірми «Грифон» від 03 жовтня 1997 року про внесення складу до установчого внеску ТОВ «Продінвест», Акти прийняття-передачі б/н від 04 жовтня 1997 року та реєстраційне посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, реєстровий № 1443 ст. 55 від 24 травня 1999 року має бути визнана судом недійсним.

В зв`язку з вищевикладеним просить суд задовольнити позов ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним в повному обсязі.

У березні 2013 році позивач надала до суду заяву про уточнення позовних вимог та остаточно просила суд:

- визнати недійсним Протокол загальних зборів малого підприємства фірми «Росток», малого підприємства фірми «Грифон» від 03 жовтня 1997 року про внесення складу до установчого внеску товариства з обмеженою відповідальністю «Продінвест», Акти прийняття - передачі б/н від 04 жовтня 1997 року між малим підприємством фірмою «Росток», малим підприємством фірмою «Грифон» і ТОВ «Продінвест» та реєстраційне посвідчення на об`єкт нерухомого майна, які належать юридичним особам, реєстровий номер № 1443 ст. 55 від 24 травня 1999 року;

- право власності ТОВ «Продінвест» на склад з підвалом (літ. А-3) 7281,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 припинити;

- визнати право приватної спільної часткової власності на склад з підвалом (літ. А-3) площею 7281,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 за приватним підприємством «Росток» і приватним підприємством «Грифон»;

- зобов`язати реєстраційну службу Черкаського міського управління юстиції Черкаської області зареєструвати за ПП «Росток» і ПП «Грифон» речове право на нерухоме майно, а саме: склад з підвалом (літ. А-3) 7281,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

- стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 травня 2013 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 червня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Вирішено визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внесок до статутного фонду ТОВ «Продінвест».

Визнано недійсним протокол загальних зборів малого підприємства фірми «Росток», малого підприємства фірми «Грифон» від 03 жовтня 1997 року про внесення до установчого внеску ТОВ «Продінвест», Акти прийняття-передачі б/н від 04 жовтня 1997 року між малим підприємством фірмою «Росток», малим підприємством фірмою «Грифон» і ТОВ «Продінвест» та реєстраційне посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, реєстровий № 1443 від 24 травня 1999 року.

Право власності ТОВ «Продінвест» на склад з підвалом (літ. А-3) 7281,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 припинено.

Визнано право спільної часткової власності на майно, а саме: склад з підвалом (літ. А-3) 7281,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 за ПП «Росток» у розмірі 1/2 майна і за ПП «Грифон» у розмірі 1/2 майна.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_2 здійснив передачу спільного майна подружжя, а саме склад з підвалом (літ. А-3) 7281,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , без згоди своєї дружини, позивача по справі ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Представник ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», в особі філії АТ «Державний експортно-імпортний банк України» у м. Черкаси подав до Апеляційного суду скаргу, в якій просив рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 червня 2013 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на позивача.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду ухвалене при неповному з`ясуванню обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновку суду, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Вказує, що визнання судом в своєму рішенні спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внесок до статутного фонду ТОВ «Продінвест» не ґрунтується на законі, адже ТОВ «Продінвест», ПП «Росток» та ПП «Грифон» були створені та зареєстровані до набрання чинності Сімейного кодексу України, а позивачка нічим не довела свою участь у створенні цієї власності з ОСОБА_2 .

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 28 серпня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Державний експортно-імпортний банк України у м. Черкаси» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 червня 2013 року відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 28 серпня 2017 року про відмову у відкритті апеляційного провадження скасовано, а справу № 712/899/13-ц передано на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» апеляційний суд Черкаської області ліквідовано, утворено Черкаський апеляційний суд.

26 липня 2019 року розпочав свою роботу Черкаський апеляційний суд.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Державний експортно-імпортний банк України у м. Черкаси» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 червня 2013 року.

У відзив на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_1 , зазначено що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення Соснівського районного суду законним та обґрунтованим, винесеним з правильним з`ясуванням обставин справи та додержанням норм матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційної скарги про неправильне з`ясування обставин справи, норм матеріального та процесуального права базуються на тому, що судом застосовано норми Сімейного та Цивільного кодексів України, чинних з 01.01.2004 року, в той час як правовідносини щодо передачі майна в якості внеску до статутного фонду були вчиненні в дію вказаних норм права.

Таке твердження не базується на нормах закону, оскільки позовними вимогами у даній справі є в першу чергу визнання майна спільним майном подружжя. Оскільки справа розглядалася в 2013 році, то застосуванню підлягає саме закон, який чинний на момент розгляду справи, а не той який діяв в минулому.

Щодо твердження апелянта про ненадання позивачем доказів, що вона своїми коштами або працею сприяла набуттю спільного майна, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17.

Щодо висновків апелянта про те, що вклад до статутного фонду господарського товариства не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, то рішенням Конституційного суду України № 17-рп/2012 від 19.09.2012 у справі за конституційним зверненням ПП «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В той же час, апелянтом жодним чином не доведено в апеляційній скарзі, яким чином рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.06.2013 року порушує питання про його права та обов`язки.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

12 травня 1988 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серія НОМЕР_1 (а.с. 19, т. 1).

За час спільного проживання, сторонами набуто майно, в тому числі, внесено грошові кошти у статутний капітал малого підприємства фірми «Росток». Згідно статутних документів (засновником) вказаного підприємства зареєстрований ОСОБА_2 . Правонаступником малого підприємства фірми «Росток» є приватне підприємство «Росток», що підтверджується статутом.

09 липня 1997 року мале підприємство фірма «Росток» разом з малим підприємством фірмою «Грифон», правонаступником якого є приватне підприємство «Грифон» придбали у власність одноповерхове картоплесховище ємкістю 6000 т з підвальним приміщеннями загальною площею 7296 кв.м.; існуючу огорожу, вказану на плані літерами А, Б, В та обладнання картоплесховища, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , та підтверджується договором купівлі-продажу від 09.07.1997 року, що зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Черкаська філія) відповідно до Протоколу відкритих торгів № 1 від 09.07.1997 року.

Вищевказане майно Приватним підприємством «Росток» за згодою ОСОБА_2 на підставі актів передачі від 04.10.1997 року було передано до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальні «Продінвест».

24 травня 1999 року ТОВ «Продінвест» на підставі вищевказаних актів отримав реєстраційне посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належить юридичним особам на склад літ. А-3 у АДРЕСА_3 , що було видано Черкаським обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації про що зроблено запис в реєстрову книгу № 10 за реєстровим № 1443.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Представник ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», в особі філії АТ «Державний експортно-імпортний банк України» у м. Черкаси підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України , кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом: визнання правочину недійсним; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним на підставі статей 202, 203, 205, 215, 216 ЦК України, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що порушене її право як власника на спільне сумісне майно, що було набуто нею за час шлюбу з ОСОБА_2 .

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом положень частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення, а тому відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на момент існування спірних правовідносин (ст. 60 Сімейного кодексу України).

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Отже, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до ст. 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчудженню спільного майна подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Аналогічний порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону України «Про підприємництво».

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про підприємництво» розкривається поняття «підприємництва» як безпосередньої, самостійної, систематичної, на власний ризик діяльності по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб`єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Зазначена в ч. 1 ст. 3 цього Закону свобода підприємницької діяльності, згідно з якою підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству, розкривається через принципи підприємницької діяльності, зазначені в ст. 5 Закону.

Зокрема, принципами підприємництва є вільний вибір діяльності, залучення на добровільних засадах до здійснення підприємницької діяльності майна та коштів юридичних осіб і громадян, вільне розпорядження прибутком, що залишається після внесення платежів, установлених законодавством, тощо.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо.

Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Відповідно до ст. 55 ГК України суб`єктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, та фізичні особи - громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці. Однією з організаційних форм господарювання є підприємство (ст. 62 ГК України).

Підприємство, засноване на приватній власності засновника, є приватним підприємством (ст. 63 ГК України).

Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст. ст. 62, 66 ГК України).

Встановивши, факт оформлення права приватної власності Малого підприємства фірми «Росток», правонаступником якого є Приватне підприємство «Росток» (даний факт підтверджується довідкою № 15а-3871 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України), суд першої інстанції безпідставно своїм рішенням змінив правовий режим майна приватного підприємства на режим спільного сумісного майна подружжя, оскільки з моменту внесення майна до статутного фонду підприємство є єдиним власником майна й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб.

При цьому суд не врахував, що навіть і в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Отже, реалізація майнових прав підприємства здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законодавчими актами України (ч. 4 ст. 66 ГК України).

Відповідно до ч.2 ст. 67 ГК України підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Згідно з ст. 51 ГК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Таким чином, факт набуття ПП «Росток», власником якого ОСОБА_2 , права власності на грошові кошти, які були внесенні у 1997 році під час шлюбу відповідача з ОСОБА_1 , до статутного капіталу вказаного підприємства та прийняття власником ПП «Росток» та вирішуючи питання про його передачу до статутного фонду іншого суб`єкта господарювання - приватного підприємства, засновником якого він є, ОСОБА_2 діяв виключно як власник цього майна й суб`єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності.

За таких обставин висновок суду про необхідність отримання ОСОБА_2 у цих випадках згоди іншого з подружжя відповідно до норм ст. 65 СК України не ґрунтується на вимогах закону.

Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

За таких обставин висновок суду про належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя не ґрунтується на вимогах ст. 60 СК України.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 3 липня 2013 року № 6-61цс13 та у постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-79цс13.

Посилання позивача, у відзиві на апеляційну скаргу, на рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця не спростовує зазначених висновків, оскільки в цьому рішенні мова йде виключно про статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя.

В матеріалах справи відсутні докази того, що внесені грошові кошти у статутний капітал малого підприємства фірми «Росток», є спільне сумісне майно подружжя.

А також позивач ОСОБА_1 ні в суд першої інстанції, ні в суд апеляційної інстанції не надала докази, що вона пред`являла вимогу до ОСОБА_2 про виплату половини вартості внесеного майна, або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Отже, єдиним власником майна, що внесене до статутного фонду підприємства є мале підприємство фірми «Росток» (ПП «Росток») й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду першої інстанції, як ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, до скасування та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги в повному обсязі, судові витрати слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» за подачу апеляційної скарги до суду в розмірі 126,17 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», в особі філії АТ «Державний експортно-імпортний банк України» у м. Черкаси задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 червня 2013 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Продінвест», Приватного підприємства «Росток», Приватного підприємства «Грифон», треті особи: Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», реєстраційна служба Черкаського міського управління юстиції про визнання правочину недійсним відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» судовий збір в сумі 126,17 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді