Справа № 309/3392/18
Провадження № 2/309/141/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого-судді Сідей Я.Я.

з участю секретаря судового засідання: Орос Г.Ю.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Хуст цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2 сільської ради

про визнання права власності на майно в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що після смерті 04.05.2016 р. її матері ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне їй майно житловий будинок №19 по вул. Нова в с. Іза з прилеглими до нього будівлями та спорудами. Батько позивача ОСОБА_4 помер 15.03.2009 року. Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак у оформленні права на спадщину їй було відмолено у звязку з тим, що житловий будинок зареєстровано за колгоспним двором, головою якого був батько позивача, при цьому у свідоцтві не перераховані всі члени двору та не визначені їх частки. Право власності не переоформлено у звязку з прийняттям Закону УРСР «Про власність» від 07.02.1991 року.

Житловий будинок побудований батьками у 1967 році і належав колгоспному двору, головою якого був мій батько ОСОБА_4 згідно з свідоцтвом про право власності колгоспного двору на жилий будинок від 20.07.1988 року, виданим виконкомом Хустської районної Ради народних депутатів на підставі рішення № 151 від 13.07.1988 року. Відповідно до реєстрового напису на свідоцтві жилий будинок зареєстрований в Хустському бюро технічної інвентаризації на праві власності за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_4, 20 липня 1988 року за реєстровим № 776.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Колгоспні двори були припинені 15 квітня 1991 року, коли відповідно до Постанови Верховної Ради Української PCP № 885-ХІІ був введений в дію Закон України «Про власність». Відповідно до розяснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.

Житловий будинок № 19 на вулиці Нова в с. Іза було зареєстровано у встановленому порядку відповідно до діючого на той час законодавства як власність колгоспного двору. На момент припинення колгоспного двору його членами були батьки позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_3, позивач та її діти - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ніхто з членів її сімї не витребував свою частку з майна колгоспного двору після припинення колгоспних дворів. Її діти своїх прав на майно колишнього колгоспного двору не заявляють. Тобто, житловий будинок як майно колишнього колгоспного двору після припинення колгоспних дворів в Україні залишився в цілій частці у власності батьків позивача - членів колгоспного двору ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Після смерті мого батька позивача ОСОБА_4 15.03.2009 року за ним відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку як співвласника майна припиненого колгоспного двору. Відповідно до ч. З ст. 1268 ЦК України та п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5, мати позивача ОСОБА_3 вважалася такою, що прийняла спадщину свого чоловіка як спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини і не заявив відмови від неї. 05.05.2011 року мати посвідчила в ОСОБА_2 сільській раді заповіт, яким все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, заповіла позивачу. На підставі заповіту матері після її смерті 04.05.2016 року позивач подала заяву до нотаріального органу про прийняття спадщини ОСОБА_3 у встановлений строк 6 місяців з часу відкриття спадщини і, відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, прийняла спадщину. Сестри позивача ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заяви про прийняття спадщини після смерті батька та матері не подавали, вимог до мене щодо спадщини батьків не заявляли.

Просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами (в цілому), розташований за адресою: с. Іза, вул. Нова, 19 Хустського району. Судові витрати віднести за її рахунок.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилася. До суду подала заяву, в якій просить провести розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує повністю та просить задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради в судове засідання не зявився. Сільським головою ОСОБА_9 подано заяву про розгляд справи у відсутності представника відповідача, проти задоволення позову не заперечують.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Судом встановлено, що після смерті 04.05.2016 р. її матері ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне їй майно житловий будинок №19 по вул. Нова в с. Іза з прилеглими до нього будівлями та спорудами. Батько позивача ОСОБА_4 помер 15.03.2009 року. Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак у оформленні права на спадщину їй було відмолено у звязку з тим, що житловий будинок зареєстровано за колгоспним двором, головою якого був батько позивача, при цьому у свідоцтві не перераховані всі члени двору та не визначені їх частки. Право власності не переоформлено у звязку з прийняттям Закону УРСР «Про власність» від 07.02.1991 року.

Житловий будинок побудований батьками у 1967 році і належав колгоспному двору, головою якого був мій батько ОСОБА_4 згідно з свідоцтвом про право власності колгоспного двору на жилий будинок від 20.07.1988 року, виданим виконкомом Хустської районної Ради народних депутатів на підставі рішення № 151 від 13.07.1988 року. Відповідно до реєстрового напису на свідоцтві жилий будинок зареєстрований в Хустському бюро технічної інвентаризації на праві власності за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_4, 20 липня 1988 року за реєстровим № 776 /а.с.7,18-21/.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Колгоспні двори були припинені 15 квітня 1991 року, коли відповідно до Постанови Верховної Ради Української PCP № 885-ХІІ був введений в дію Закон України «Про власність». Відповідно до розяснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.

Житловий будинок № 19 на вулиці Нова в с. Іза було зареєстровано у встановленому порядку відповідно до діючого на той час законодавства як власність колгоспного двору. На момент припинення колгоспного двору його членами були батьки позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_3, позивач та її діти - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.17/.

Ніхто з членів її сімї не витребував свою частку з майна колгоспного двору після припинення колгоспних дворів. Її діти своїх прав на майно колишнього колгоспного двору не заявляють /а.с.25,28/. Тобто, житловий будинок як майно колишнього колгоспного двору після припинення колгоспних дворів в Україні залишився в цілій частці у власності батьків позивача - членів колгоспного двору ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Після смерті мого батька позивача ОСОБА_4 15.03.2009 року за ним відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку як співвласника майна припиненого колгоспного двору. Відповідно до ч. З ст. 1268 ЦК України та п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5, мати позивача ОСОБА_3 вважалася такою, що прийняла спадщину свого чоловіка як спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини і не заявив відмови від неї. 05.05.2011 року мати посвідчила в ОСОБА_2 сільській раді заповіт, яким все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, заповіла позивачу /а.с. 16/. На підставі заповіту матері після її смерті 04.05.2016 року позивач подала заяву до нотаріального органу про прийняття спадщини ОСОБА_3 у встановлений строк 6 місяців з часу відкриття спадщини і, відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, прийняла спадщину. Сестри позивача ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заяви про прийняття спадщини після смерті батька та матері не подавали, вимог до мене щодо спадщини батьків не заявляли.

За таких обставин суд вважає, що позов слід задоволити в повному обсязі, визнавши за позивачем право власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 200, 206, 247, 263-265 ЦПК України та ст. 328 ЦК України,

с у д

У Х В А Л И В:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_4 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: с.Іза, вул. Нова, 19 Хустського району Закарпатської області.

Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Суддя Хустського

районного суду: підпис: ОСОБА_10

З оригіналом вірно:

Суддя Хустського

районного суду: ОСОБА_10