КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 372/3324/17 Головуючий у 1 інстанції: Зінченко О.М.
провадження № 22-ц/824/1589/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Задорожній О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, який обґрунтовував тим, що він проживав з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу від 2009 року до 2015 року.

Під час їх спільного проживання у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання стосунків ОСОБА_3 ухилялася від його (позивача) спілкування з сином.

Від вересня 2017 року дитина проживає з ним (позивачем) за адресою: АДРЕСА_1. Позивач вказував, що він відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов'язків та має всі умови і можливості створити дитині належні умови для виховання та розвитку.

Посилаючись на викладене та з врахуванням поданих уточнень до позовної заяви, позивач просив суд визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ним, батьком (ОСОБА_2.), ІНФОРМАЦІЯ_2.

У грудні 2017 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дитини, яку обґрунтовувала тим, що від фактичних подружніх відносин з ОСОБА_2 має малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Фактично відносини між сторонами припинено від травня 2015 року і після припинення стосунків з відповідачем вона матеріальної допомоги на утримання сина не отримувала.

04 вересня 2017 року ОСОБА_2 забрав сина і їй (ОСОБА_3.) не було відоме місце перебування дитини. Школу син не відвідував без жодної на те причини і тому вона просила визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з нею (матір'ю ОСОБА_3.) та відібрати малолітню дитину ОСОБА_4 від батька ОСОБА_2 і передати їй (матері ОСОБА_3.).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

Відібрано малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 в ОСОБА_2 та передано дитину його матері ОСОБА_3

Визначено місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, за фактичним місцем проживання його матері ОСОБА_3

Допущено негайне виконання рішення суду щодо відібрання дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, яким його первісний позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про необхідність встановлення місця проживання малолітньої дитини з батьком, ОСОБА_2, суду всупереч вимогам ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України не подано.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_9 року у сторін народився син ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, серії НОМЕР_1

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_4 його батьками є: батько - ОСОБА_2, та мати - ОСОБА_3.

Як вбачається з довідки №901/1707 від 18.11.2016 року, виданої КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м.Києва» Житлово-експлуатаційна дільниця №901, ОСОБА_3 та її малолітня дитина - ОСОБА_4 фактично проживають за адресою: АДРЕСА_5

Дитина від дня народження проживала разом з батьками, а після припинення спільного проживання батьків від травня 2015 року дитина залишилася проживати з матір'ю.

04 вересня 2017 року ОСОБА_2 без згоди матері забрав малолітнього сина ОСОБА_4 та створює перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини.

Згідно ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

За ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно з ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

За ч.4 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Органом опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації 26.03.2018 року надано висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, разом з матір'ю ОСОБА_3

У висновку зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали без реєстрації шлюбу. Мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5. Малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6. Наразі проживає разом з батьком в трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2, яка належить на праві власності батьку ОСОБА_2

За вказаною адресою працівниками Служби у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації 02.08.2017 року проведено обстеження житлово-побутових умов проживання та з'ясовано, що для проживання та виховання малолітнього створено задовільні умови. Для дитини виділено окрему кімнату, спальне місце, шафу для речей, робочий стіл, дитячі речі та одяг. В квартирі наявна побутова техніка для ведення домашнього господарства. Квартира потребує ремонту.

З наданих документів вбачається, що батько малолітнього, ОСОБА_2 працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи, працює на посаді арт-директора у ФОП ОСОБА_5 та має самостійний дохід.

Відповідно до інформації управління охорони здоров'я Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації з'ясовано, що малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, не обслуговується в комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району міста Києва. Під час виїзду медичним персоналом за адресою: АДРЕСА_3, було з'ясовано, що за вказаною адресою проживає інша родина.

Мати - ОСОБА_3, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_7 і зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання служби у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 14.02.2017 року за адресою проживання матері умови для проживання та виховання дитини створено належним чином. Для дитини облаштована окрема кімната, де є ліжко, меблева стінка для речей та одягу, дитячий куточок для навчання та тумба для білизни. Також наявні необхідні речі побуту, одяг, взуття та шкільне приладдя.

З наданих документів вбачається, що мати - ОСОБА_3 працевлаштована і за місцем роботи характеризуються позитивно. Працює вона на посаді менеджера з персоналу компанії ТОВ «Правовий консалтинговий центр» і має стабільний дохід.

Відповідно до інформації від школи І-Ill ступенів №108 міста Києва (від 02.10.2017 року №176, 14.11.2016 року №217) ОСОБА_4 навчався від 01 вересня 2016 pоку з першого класу до 27.12.2016 року і брав участь у громадському житті класу, культмасових заходах та у спортивному житті школи. Проте, на уроках був неуважний, робив те, що було цікаво та не мав стійкої уваги. Мати приходила до школи і цікавилася досягненнями учня. Батько не приймав участі у вихованні сина, не цікавився досягненнями дитини, не приводив і не забирав малолітнього. У грудні 2016 року родина змінила місце мешкання і мати перевела сина до іншого навчального закладу (за місцем проживання).

До вересня 2017 року малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживав разом з матір'ю - ОСОБА_3 від 04.09.2017 pоку, але у вересні цього ж року батько - ОСОБА_2 забрав сина на прогулянку у матері та не повернув. З того часу, що вбачається з пояснень матері ОСОБА_3, ОСОБА_2 створює їй перешкоди у спілкуванні та вихованні малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Згідно інформації від спеціалізованої школи І-Ш ступенів з поглибленим вивченням української мови та літератури №87 імені О.П.Довженка (від 12.09.2017 року №130, 03.10.2017 року №183, 30.10.2017 року №202 та 16.11.2017 року №220) протягом 2016-2017 років малолітнім опікувалася мати учня - ОСОБА_3, яка приходила до школи та реагувала на звернення педагога та адміністрації школи. Мати приділяла необхідну увагу вихованню сина, відвідувала школу та цікавилася рівнем навчальних досягнень сина. Учень мешкав за адресою, яку надала мати, а саме: АДРЕСА_4, і був завжди охайно вдягненим та систематично відвідував школу. Ситуація змінилася у 2017-2018 роках.

Відповідно до пояснень матері, малолітній син станом на 01.10.2017 року проживає з батьком - ОСОБА_2, який відмовляється повідомити власне місце проживання. Причина - конфлікт з матір'ю дитини. Малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, з'явився до школи 01 вересня 2017 року, а вже 04 вересня 2017 року був відсутній.

З пояснень батька стало відомо, що хлопчик потребував лікарської допомоги, і тому до 15 вересня включно перебував на лікуванні, про що свідчать медичні документи, які надані були батьком малолітнього.

Від 22 вересня до 10 жовтня 2017 року учень не відвідував школу у зв'язку з медичним обстеженням у лікувальному закладі, у зв'язку з чим батько виявив бажання перевести сина на індивідуальну форму навчання. Станом на 15 листопада 2017 року учень не приступив до індивідуального навчання і школу не відвідує. Батько неповнолітнього ОСОБА_2 не повідомляє місце фактичного проживання дитини і тому школа не може надавати учню освітні послуги.

Відповідно до заяви батька ОСОБА_2, який вказує, що знайшов навчальний заклад, у якому б зміг навчатися син з врахуванням особливостей стану здоров'я, малолітній буде зарахований до 2 класу ТОВ Центр освіти «Оптіма», з яким від 27.10.2017 року підписано договір. Відповідно умов цього договору, малолітній буде дистанційно навчатись в 2 класі відповідно до державного стандарту загальнообов'язкової середньої освіти.

Адміністрація ТОВ «Центр освіти «Оптіма» (від 05.12.2017 №318), повідомила, що неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, зарахований до складу учнів 2 класу. У Центрі ОСОБА_4 надаються платні додаткові освітні послуги, зокрема, користування навчально-методичними матеріалами, розробленими згідно з програмами з навчальних предметів 2 класу відповідно до державного стандарту загальної середньої освіти, та онлайн консультування педагогів від 27.10.2017 року. З батьком підписано договір №701 від 27.10.2017 року про надання освітньої послуги ТОВ «Центр освіти «Оптіма». Проте, заклад освіти не мав можливості виконати свої зобов'язання за договором у повному обсязі, оскільки не отримав документи, необхідні для зарахування, а саме, особову справу ОСОБА_4. Тому дитина не була зарахована до складу учнів і договір розірвано 20.11.2017 року. У подальшому надання освітньої послуги малолітньому до тепер надаються на підставі договору №752 від 21.11.2017 року.

Як вбачається з інформації від Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (від 20.02.2018 року №100/09/656 та від 14.03.2018 №100/09/886) психологом проведено бесіду з малолітнім ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Зазначено, що за даними, що характеризують конкретно-особові стосунки, ОСОБА_8 має позитивне ставлення до обох батьків, але більше орієнтований на себе і задоволення власних потреб в першу чергу. Наявні маніпуляції зі сторони дитини задля отримання бажаного. Батьку рекомендовано створювати умови для дитини, де він зможе спілкуватися з однолітками, навчатися з ними та здобувати новий досвід. Оскільки у ОСОБА_4 виражені агресивні тенденції, то рекомендовані також фізичні розвантаження.

Також надані рекомендації щодо загального виховання. Основним завданням бесіди була необхідність з'ясувати факти насилля, яке, зі слів ОСОБА_2, було вчинені щодо його малолітнього сина, ОСОБА_4, зі сторони співмешканця його матері, ОСОБА_3, на ім'я ОСОБА_7 (ОСОБА_7). В ході бесіди з'ясувалося, що дитина багато часу проводила з ОСОБА_7, він вчив його писати, стежив за виконанням уроків і вони мали спільні справи. На прохання матері - ОСОБА_3, ОСОБА_3 разом з ОСОБА_7 прибирали квартиру. ОСОБА_8 вільно розповідав про своє життя з мамою та ОСОБА_7, про побут та дозвілля. Коли хлопчик почав розповідати про побиття зі сторони ОСОБА_7, то його емоційний стан не змінився. Він продовжував бути в гарному настрої, «в кольорах» та з посмішкою розповідав як бив його ОСОБА_7. Візуально хлопчик почувався розкуто і ніби хизувався своєю історію побиття. На зауваження батька - ОСОБА_2 про те, що йому не повірять, якщо він так буде розповідати, ОСОБА_3 заплакав та ствердно продовжував розповідь про побиття. На питання психолог, щодо звернення в поліцію, ОСОБА_3 повідомив, що це було необхідно, щоб виграти суд.

У Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року проголошено, що Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Відповідно до висновку Міського центру дитини Виконавчого органу Київської міської ради №039 від 06.04.2017 року, враховуючи високий рівень емоційної прихильності ОСОБА_4, як до матері, так і до батька, його емоційно стабільний стан та повноцінний розвиток, з метою попередження впливу травмуючої ситуації на формування особистості дитини, рекомендовано батькам гр.ОСОБА_2 та гр.ОСОБА_3 скористатися сімейною медіацією з метою налагодження конструктивної комунікації між собою та вирішення питань, пов'язаних з вихованням дитини; встановлення стабільного графіку зустрічей батька з сином, із завчасно обумовленим місцем та часом зустрічі, який враховуватиме бажання, інтереси та вікові потреби дитини.

За ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідно до норм сімейного законодавства у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Згідно з ч.3 ст.157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ст.162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

За ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України вбачається, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Судом було встановлено, що обидві сторони - батьки малолітнього ОСОБА_4 позитивно характеризуються, мають місце роботи та проживання, дохід, люблять свою дитину та дбають про її здоров'я і розвиток.

Враховуючи вищевикладене, а також особисті якості батьків, можливість створення матір'ю дитини належних умов для виховання дитини, її більшу турботу і увагу до дитини, відсутність виняткових обставин, які б обумовлювали необхідність розлучення дитини та її матері, а також думку органу опіки та піклування, виходячи із найвищих інтересів дитини, аналізуючи кожен аспект відносин до дитини, висвітлений під час розгляду справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що на час розгляду справи проживання малолітнього сина з матір'ю позитивно сприятиме розвитку дитини як психологічному так і фізичному.

На підставі викладеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про необхідність встановлення місця проживання малолітньої дитини з батьком, позивачем за первісним позовом та його представником, суду всупереч вимогам ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України не було подано, а тому такі ствердження суд вірно вважав недоведеними.

При оцінці таких доводів суд крім іншого вірно прийняв до уваги наявні матеріали справи, на підставі яких задовольнив зустрічний позов і тому відмовив у задоволенні первісного позову.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 січня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: