Ухвала

Іменем України

21 січня 2019 року

м. Київ

справа № 376/344/16-ц

провадження № 61-449ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення грошового боргу,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_4 про стягнення грошового боргу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_6 надав ОСОБА_4

20 грудня 2013 року позику в розмірі 1 250,00 доларів США (на час укладення договору дана сума еквівалентна 10 000,00 грн), з терміном повернення коштів у шість місяців, з умовою щомісячної оплати 7 % від суми позики. Крім того, позивач надав відповідачу 20 січня 2014 року позику в розмірі

2 500,00 доларів США (на час укладення договору дана сума становила 20 000,00 грн) строком на один рік, а 20 лютого 2014 року ? позику в розмірі 3 500,00 доларів США (на час укладення договору дана сума становила 30 000,00 грн) строком на один рік. На підтвердження факту отримання грошей ОСОБА_4 написав розписки. Відповідач ухиляється від виконання взятих на себе грошових зобов'язань, в зв'язку з чим позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за договорами позики, укладеними між ними 20 грудня 2013 року, 20 січня 2014 року та

20 лютого 2014 року, на на загальну суму 256 941,99 грн, з яких:

191 625,00 грн - борг за договорами позики, 55 890,62 грн ? проценти за договором позики від 20 грудня 2013 року та 9 426,37 грн - 3 % річних від простроченої суми заборгованості за договорами позики від 20 січня

2014 року та 20 лютого 2014 року.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 07 грудня

2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення грошового боргу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 07 грудня

2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договорами позики від 20 грудня 2013 року, 20 січня 2014 року, 20 лютого 2014 року в розмірі 256 941,99 грн, з яких: 191 625,00 грн ? борг за договорами позики, 55 890,62 грн ? проценти за договором позики від

20 грудня 2013 року, 9 426,37 грн - 3 % річних від простроченої суми заборгованості за договорами позики від 20 січня 2014 року та 20 лютого 2014 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

31 грудня 2018 року представник ОСОБА_4 ? ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року та залишити в силі рішення Сквирського районного суду Київської області від

07 грудня 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано, що надані позивачем розписки не підтверджують укладення між сторонами договорів позики, оскільки в них не вбачається факт отримання в борг певної грошової суми (зазначено лише про намір її отримання), не зазначено дати їх складання (зазначено не чітко, містять непогоджені сторонами виправлення), не містять зазначення дати отримання коштів та зобов'язання щодо їх повернення (є лише інформація про намір отримання коштів), не встановлено строк повернення коштів. Таким чином, суд апеляційної інстанції не встановив справжньої правової природи наданих позивачем розписок, наявність всіх обов'язкових елементів розписок, а лише перевірив їх оригінали та дійшов помилкового висновку про укладення сторонами договорів позики.

До касаційної скарги представником ОСОБА_4 ? ОСОБА_5 додано заяву, в якій порушено питання про поновлення строку на касаційне оскарження. Заяву мотивовано тим, що копію оскаржуваної постанови апеляційного суду отримано ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку 01 грудня 2018 року. На підтвердження вказаного заявником надано копію конверта, направленого заявнику апеляційним судом, та копію сторінки з офіційного сайту «Укрпошта» про рух та вручення поштового відправлення

із штрихкодовим ідентифікатором № 968 адресату 01 грудня

2018 року.

У частині другій статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Заява ОСОБА_4, подана представником ОСОБА_5, про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року підлягає задоволенню, оскільки причини пропуску строку на касаційне оскарження є поважними.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до вимог пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень з таких підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_6 згідно договору позики від 20 грудня 2013 року позику в розмірі 1 250,00 доларів США (на час укладення договору дана сума еквівалентна 10 000,00 грн), з терміном повернення коштів у шість місяців, з умовою щомісячної оплати 7,00 % від суми позики; 20 січня 2014 року

ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_6 позику в розімрі 2 500,00 доларів США (на час укладення договору дана сума еквівалентна 20 000,00 грн) строком на один рік; 20 лютого 2014 року ? позику в розмірі 3 500,00 доларів США (на час укладення договору дана сума еквівалентна 30 000,00 грн) строком на один рік.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6,суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт наявності між сторонами боргових відносин та факт невиконання відповідачем, як позичальником, своїх обов'язків щодо повернення позивачу, як позикодавцю, грошових коштів на підставі боргових розписок від 20 грудня 2013 року, 20 січня

2014 року та 20 лютого 2014 року, наданих апеляційному суду для огляду представником позивача в оригіналах.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Встановлено й це вбачається з матеріалів касаційного провадження, що постанова Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення грошового боргу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є. Червинська