ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 675/208/17
Провадження № 22-ц/4820/59/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Гринчука Р.С., (суддя-доповідач),

Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання - Дубова М.В.,

з участю представника ДУ «Замкова виправна колонія №58» - Марчука О.А., відповідача ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23 серпня 2018 року в складі судді Трасковського С.Л. в справі за позовом ОСОБА_6 до Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)», Шепетівської місцевої прокуратури, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

В лютому 2017 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)», (далі - установа), Шепетівської місцевої прокуратури, (далі - прокуратура), ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що є засудженим та відбуває покарання в ДУ «Замкова виправна колонія № 58». Під час перебування в ДУ «Замкова виправна колонія № 58» посадовими особами неодноразово порушувалися його законні права та інтереси. Зокрема, молодшими інспекторами ОСОБА_5. та ОСОБА_7., які заступили на зміну 06.02.2017 року його було незаконно позбавлено права на прогулянку через те, що він, начебто, взяв з собою журнал з кросвордами та молитвослов. В грудні 2016 року без його відома та за його відсутності в камері, в якій він відбував покарання, працівниками установи було проведено обшуки, після чого зникли його особисті речі. Під час прогулянок йому незаконно було заборонено палити тютюнові вироби, здійснювати обряд моління та розгадувати кросворди.

Його неодноразові скарги та звернення до органів прокуратури з приводу порушення його прав були залишені без належного реагування.

Внаслідок таких неправомірних дій відповідачів йому було заподіяно моральну шкоду в розмірі 50000 грн., яку він просив суд стягнути на його користь з відповідачів в залежності від ступеня вини кожного з них у порушенні його прав.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23.08.2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову та стягнення з відповідачів на його користь 50000 грн. моральної шкоди в солідарному порядку.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом не були прийнятті до уваги всі обставини, на які він посилався, щодо порушення його законних прав працівниками ДУ «Замкова виправна колонія № 58» , невірно надано оцінку доказів у справі, зокрема, показань свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9; на надано належної правової оцінки письмовому доказу, - витягу з ЄРДР щодо наявного кримінального провадження №0000031 від 11.06.2017 року за його заявами щодо неправомірних дій працівників установи. Крім того, вказав також на те, що суддя Трасковський С.Л. підлягав відводу за його заявою, оскільки в процесі розгляду даного позову постановив незаконну ухвалу, яка в подальшому була скасована судом апеляційної інстанції.

В судове засідання апелянт та його представник не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, подали до апеляційного суду заяви про розгляд справи без їх участі, підтримали апеляційну скаргу.

Відповідачі в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили, підтримали оскаржуване судове рішення.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 з 10 червня 2016 року відбував покарання у вигляді позбавлення волі в Державній установі «Замкова виправна колонія (№58)».

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 1174 вказаного Кодексу визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Разом з тим, відповідно до ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов'язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Згідно зі ст. 3 Кримінально-виконавчого кодексу України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання (ч.ч. 1, 2, 4 ст. 7 КВК України).

Частиною 3 статті 107 КВК України визначено, що засуджені зобов'язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 року, № 2186/5 (далі по тексту - Правила).

Ці Правила обов'язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи (п. 1 Правил).

Ст. ст. 22, 23 КВК України встановлено, що прокурор відповідно до Закону України «Про прокуратуру» здійснює нагляд за додержанням законів в органах і установах виконання покарань при виконанні судових рішень у кримінальних справах. Письмові вказівки прокурора щодо додержання встановлених законодавством порядку і умов тримання осіб у місцях, зазначених у частині першій цієї статті, а також письмові вказівки прокурора, надані іншим органам, які виконують судові рішення у кримінальних справах, є обов'язковими і підлягають негайному виконанню. Також за діяльністю органів і установ виконання покарань здійснюється відомчий контроль вищестоящими органами управління і посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час перебування ОСОБА_6 в приміщеннях установи дисциплінарного стягнення в його камері проведено обшуки, про що свідчать акти від 07.12.2016 року, 02.01.2017 року, 07.01.2017 року, графіки проведення обшуків в установі.

Як правильно встановив суд першої інстанції, дії працівників ДУ «Замкова виправна колонія №58» щодо проведення обшуку в камері позивача відповідали вимогам нормативно-правових актів, які регламентують порядок та процедуру вчинення таких дій, зокрема, ч. 5 ст. 102 КВК України, п. 1 р. XVII Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом МЮ України від 29.12.2014 року, №2186/5.

Суд зробив правильний висновок про те, що справа не містить об'єктивних даних щодо зникнення особистих речей ОСОБА_6 внаслідок проведення вказаних обшуків та причетності до зникнення посадових осіб установи.

При цьому суд обґрунтовано послався на показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, які вказали на відсутність порушень під час проведення обшуків.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в суді пояснили, що після обшуків камери у ОСОБА_6 пропали особисті речі.

Суд обґрунтовано не прийняв до уваги показання вищевказаних свідків, оскільки вони не містять чітких та однозначних даних щодо обставин, за яких були проведені обшуки, про осіб, які їх проводили, дати проведення обшуків та речі ОСОБА_6, які пропали внаслідок обшуків. При цьому судом правильно зауважено, що про пропажу особистих речей позивача ОСОБА_8 та ОСОБА_9 дізналися зі слів самого ОСОБА_6, тобто вони безпосередньо не були свідками таких обставин.

Слід також зауважити, що показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 відповідають іншим доказам, які містяться в справі, в той час як показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, крім пояснень позивача, з іншими матеріалами справи не узгоджуються.

Таким чином доводи апелянта про порушення судом процесуальних норм при дослідженні та оцінці показань свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 слід визнати безпідставними.

В матеріалах справи відсутні також об'єктивні дані щодо порушення працівниками установи вимог нормативних документів щодо забезпечення позивача щоденною прогулянкою та можливості тютюнопаління.

Як було встановлено судом першої інстанції, забезпечення права ОСОБА_6 на щоденну прогулянку та паління тютюну було реалізовано посадовими особами установи з дотриманням вимог ч. 4 ст. 107, ч. 11 ст. 134 КВК України, п. 3 р. ІІІ, п. 6 р. ХХV Правил.

При цьому суд правильно звернув увагу на ту обставину, що під час перебування ОСОБА_6 в ПКТ з 28.12.2016 року по 30.03.2017 року він мав права на паління тютюну під час щоденних прогулянок тривалістю одна година на день, а під час перебування позивача у ДІЗО з 05.12.2016 року по 20.12.2016 року паління заборонено.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок ухвала або постанова суду, лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Посилання апелянта на те, що суд безпідставно не прийняв до уваги в якості доказу заявлених ним позовних вимог витяг з ЄРДР щодо кримінального провадження №0000031 від 11.06.2017 року за його заявами про неправомірні дії працівників установи також є необґрунтованим, оскільки сам по собі факт внесення в ЄРДР заяв ОСОБА_6 не є доказом, який підтверджує ці обставини, а даних про кінцевий результат розгляду цих заяв позивача справа не містить.

Крім того, при вирішенні спору суд приймає до уваги ту обставину, що нагляд за додержанням законів в органах і установах виконання покарань при виконанні судових рішень у кримінальних справах здійснює прокурор та посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та вищестоящих органів управління.

Однак, вказаних в позовній заяві порушень вимог кримінально-виконавчого законодавства при виконанні судового рішення у кримінальній справі щодо ОСОБА_6 з боку посадових осіб та адміністрації «Замкової виправної колонії №58» вищевказаними контролюючими органами встановлено не було.

В справі містяться письмові докази того, що за наслідками проведення перевірок неодноразових звернень ОСОБА_6 до контролюючих органів, в т. ч. і органів прокуратури щодо неправомірних дій посадових осіб установи жоден з фактів, викладених у позовній заяві не знайшов свого підтвердження. Відсутні такі дані і в матеріалах цивільної справи.

Не знайшло свого підтвердження в суді апеляційної інстанції також і посилання апелянта на ту обставину, що оскільки суддя Трасковський С.Л. підлягав відводу, тому він не мав права брати участь в ухваленні судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи заявлений ОСОБА_6 відвід судді Трасковському С.Л. було вирішено судом з дотриманням вимог ст.ст. 36, 37, 40 ЦПК України. Відмовляючи у задоволенні відводу суд обґрунтовано виходив з відсутності передбачених процесуальним законом підстав для відводу судді. При цьому суд правильно зазначив, що посилання ОСОБА_6 на скасування ухвали судді Трасковського С.Л. від 17.08.2017 року апеляційним судом безпідставне, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_6 була повернута судом апеляційної інстанції до суду першої інстанції і по суті розглянута не була. Таким чином суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відводу судді Трасковського С.Л., тому підстав для скасування рішення суду за п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України в даному випадку також не вбачається.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 у зв'язку з їх недоведеністю, тому рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 21.03.2019 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова