Постанова

Іменем України

14 січня 2019 року

м. Київ

справа № 185/4180/15-ц

провадження № 61-43643св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Донбаська національна академія будівництва та архітектури,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року у складі судді Сенька М. Ф. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 липня 2018 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Кравець В. А., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Донбаської національної академії будівництва і архітектури про визнання незаконними та скасування розпорядження та наказу.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 працював в ДонНАБА, та займав посаду доцента кафедри «Автомобілі і автомобільне господарство» на умовах контракту, укладеного на строк з 01 січня 2007 року по 30 червня

2010 року.

Розпорядженням ректора ДонНАБА від 26 травня 2009 року № 15/01-10 його відсторонено від виконання роботи на посаді на період до вирішення трудового спору з питання можливості подальшої роботи на займаній посаді.

Наказом ректора ДонНАБА від 26 травня 2009 року № 178/01-05 контракт між сторонами достроково припинено, а його звільнено з роботи на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України.

Вказані розпорядження та наказ були оскаржені ним до суду. Рішенням Київського районного суду міста Донецька від 13 квітня 2010 року у цивільній справі № 2-683/10 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ДонНАБА про визнання незаконним розпорядження про відсторонення від роботи, визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на попередньому місці роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати, матеріальної допомоги, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди. В подальшому дане рішення було скасоване ухвалою Київського районного суду міста Донецька в порядку перегляду за нововиявленими обставинами, а справа була втрачена до закінчення розгляду у зв'язку з проведенням антитерористичної операції, в поновленні провадження у справі судом було відмовлено.

З огляду на викладені обставини, а також посилаючись на те, що оскаржувані ним рішення не мають достатніх правових підстав та видані з порушенням трудового законодавства, просив визнати їх незаконними та скасувати.

Ухвалою судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2015 дану справу передано за підсудністю для розгляду до Святошинського районного суду міста Києва.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано необґрунтованістю та недоведеністю заявлених позовних вимог.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 31 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду мста Києва від 05 грудня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

31 серпня 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточнень, просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій розглянули позовні вимоги, які позивачем не заявлялись.

Законність і обґрунтованість розриву контракту і відсторонення заявника від роботи судами попередніх інстанцій не перевірялось та не встановлювалось.

У грудні 2018 року матеріали цивільної справи № 185/4180/15-ц надійшли до Верховного Суду.

08 січня 2019 року матеріали цивільної справи № 185/4180/15-ц передано судді-доповідачу.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з Донбаською національною академією будівництва і архітектури та займав посаду доцента кафедри «Автомобілі і автомобільне господарство» Академії.

Трудові відносини між сторонами були оформлені Контрактом, укладеним на строк з 01 січня 2007 року по 30 червня 2010 року.

Розпорядженням Донбаської національної академії будівництва і архітектури від 26 травня 2009 року № 15/01-10 ОСОБА_4 відсторонено з 26 травня

2009 року від виконання роботи на посаді доцента кафедри «Автомобілі та автомобільне господарство» на період вирішення трудового спору з питання можливості подальшої роботи на займаній посаді

Вказане розпорядження видано з метою з'ясування обставин надання ОСОБА_4 студентам допомоги в здачі дисциплін за матеріальну винагороду.

Наказом Донбаської національної академії будівництва і архітектури

від 26 травня 2009 року № 178/01-5 «Щодо дострокового припинення дії контракту» у зв'язку з вчиненням доцентом ОСОБА_4 дій, що суперечать вимогам, що ставляться до науково-педагогічних працівників та моральним принципам, які повинні відповідати кращим традиціям української вищої школи припинено дію Контракту, до закінчення строку його дії, з 26 травня 2009 року на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України.

В даному наказі зазначено, що у період зимової екзаменаційної сесії 2008/2009 навчального року к.т.н., доцентом кафедри «Автомобілі та автомобільне господарство» ОСОБА_4, як виходить із доповідної записки декана механічного факультету ОСОБА_5, пояснювальної записки ст. викладача кафедри ААГ ОСОБА_6, заяви студента заочної форми навчання ОСОБА_7, надавалася допомога студентам в здачі дисциплін за матеріальну винагороду.

Наказом Донбаської національної академії будівництва і архітектури

від 26 травня 2009 року № 179/01-5 звільнено ОСОБА_4 із займаної посади.

За приписами частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки та відповідальність сторін, умови майнового забезпечення та організації праці робітника, умови розірвання договору, в тому числі й дострокового, можуть встановлюватися за згодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законодавством.

Відповідно до статті 24 КЗпП України контракт може бути укладено лише в письмовій формі.

Кабінет Міністрів України постановою від 19 березня 1994 року затвердив Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті на роботу працівників (далі - Положення), пункт 10 якого визначено, що у контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов'язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов'язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи, організації чи роботодавця.

Згідно пункту 21 Положення у разі розірвання контракту з ініціативи власника з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством в контракті.

Стаття 56 Закону України «Про освіту» регламентує обов'язки науково-педагогічного працівника, серед яких, зокрема, і обов'язок додержувати педагогічної етики, моралі, поважати гідність студента. Керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники системи освіти є учасниками педагогічного процесу (стаття 50 Закону).

Статтею 51 Закону України «Про вищу освіту» теж передбачено, що науково-педагогічні працівники зобов'язані дотримуватися норм педагогічної етики, моралі, поважати гідність осіб, які навчаються у вищих навчальних закладах.

Така підвищена відповідальність працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливому правовому стані та виконують специфічні функції, не властиві іншим категоріям працівників; їхні дії чи бездіяльність можуть призвести до порушення конституційних прав та свобод громадян, завдати значної шкоди суспільним відносинам та авторитету як самої держави, так і суб'єктів господарювання.

Відповідно до частини першої статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов'язки.

За змістом статті 56 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов'язані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням та особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей); виховувати в дітей і молоді повагу до батьків, жінки, старших за віком.

Аналіз вищезазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, - вчитель, педагог, вихователь - зобов'язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді.

Законність звільнення ОСОБА_4 з займаної посади встановлено рішенням Київського районного суду міста Донецька від 16 серпня 2011 року по цивільній справі № 2-1315/11 за позовом ОСОБА_4 до Донбаської національної академії будівництва і архітектури, яке набрало законної сили.

Постановою Червоногвардійського районного суду міста Макіївки Донецької області від 01 березня 2010 року провадження по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 368 КК України закрите з нереабілітуючих підстав, а саме, у зв'язку зі зміною обстановки та втратою особою суспільної небезпеки; підставами для такого висновку судом зазначене звільнення ОСОБА_4 із займаної посади.

За таких обставин суд першої інстанції та апеляційний суд дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для скасування наказу

від 26 травня 2009 року № 178/05-1, оскільки його видано відповідачем законно (за наявності передбачених Законом України «Про освіту» та пунктом 8 статті 36 КЗпП України підстав); обґрунтовано (з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття цього рішення); у межах наданих законом повноважень.

Також є правильним висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження ДонНАБА № 15/01-10 від 26 травня 2009 року про відсторонення ОСОБА_4 від роботи, оскільки відсторонення від роботи завжди є тимчасовим заходом. Воно може передувати переведенню працівника за його згодою на іншу роботу за станом здоров'я або з інших причин, припиненню трудового договору або поверненню на попередню роботу.

Як зазначалось вище розпорядженням ДонНАБА від 26 травня 2009 року

№ 15/01-10 відсторонено ОСОБА_4 від виконання роботи на посаді доцента кафедри «Автомобілі та автомобільне господарство» на період вирішення трудового спору з питання можливості подальшої роботи на займаній посаді.

Доводи касаційної скарги висновки судів попередніх інстанцій не спростовують, а лише зводяться до переоцінки доказів та до не згоди з висновками судів попередніх інстанцій, та є аналогічними наведеними в апеляційній скарзі, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська