Єдиний унікальний номер 265/3948/19
Номер провадження 22-ц/804/3263/19
Головуючий у 1-й інстанції Гноєвой С.С.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

04 грудня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Мироненко І.П.

за участю секретаря Сидельнікової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк`на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 жовтня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

20 червня 2019 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 10.02.2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.Внаслідок невиконання зобов`язань по укладеному договору відповідач ОСОБА_1 станом на 30.04.2019 року має заборгованість у сумі 169642,33 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 3821,15 гривень, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 164221,18 гривень, та заборгованості за комісією та пенею в сумі 1600 гривень. Враховуючи, що кредитодавець на свій розсуд може визначати будь -яку частину суми заборгованості за кредитом, просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 127134,41 гривень за кредитним договором, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 3821,15 гривень, та заборгованості за відсотками за користування кредитом з 10.02.2006 року по 30.12.2018 року в сумі 123313,26 гривень, та судові витрати в сумі 1921,00 гривень.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 жовтня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 10 лютого 2006 року станом на 30 квітня 2019 року у розмірі 3821,15грн. Вирішено питання щодо судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду, позивач АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу та посилаючись порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 жовтня 2019 року скасувати в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення процентів та задовольнити вимоги банку у цій частині.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що відмовивши у стягненні відсотків по кредиту, суд першої інстанції допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наніс фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку. Відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить що договір не укладався, оскільки суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. В даному випадку відповідач висловив свою згоду з формою договору та його умовами підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, що підтверджується випискою по рахунку. Вище зазначене ґрунтується на висновках Верховного Суду, викладених у постанові від 08 липня 2019 року у справі №923/760/18.

Представник позивача Шишелова Н.В. в суді апеляційної інстанції підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає, обставини судом першої інстанції встановлено не повно, висновки зроблено без дотримання вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві позичальника від 10 лютого 2006 року процентна ставка не зазначена, а також, що анкета-заява, яка підписана відповідачем, не містить ознак погодження в письмовій формі умов щодо розміру процентів за користування кредитом, виду кредитної картки.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, які були зроблені на підставі встановлених ним обставин, що містять протиріччя.

Спочатку суд першої інстанції встановлює, що 10 лютого 2006 року відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку і отримав кредит у розмірі 4000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.8).

Проте, потім суд першої інстанції посилається, що у вказаній заяві від 10 лютого 2006 року процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру та термін дії картки і саме внаслідок відсутності вказаних вихідних даних відмовляє у задоволенні позову в частині відмови у стягненні з боржника відсотків. (а.с.8)

Рішення в частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі 3821,15 грн. ніким не оскаржується, а тому не перевіряється.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Із заяви, підписаної відповідачем 10.02.2006 року вбачається, що він погодився з тим, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, з якими він в письмовому вигляді ознайомився.

Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком.

У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору.

За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, крім раніше вказаної заяви, 10.02.2006 року підписав заяву, як клієнт раніше ідентифікований по рахунку/карті в якій зазначено: тип карти, валюта карткового рахунку - гривня, базова відсоткова ставка в місяць -3,0%, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти, та таке інше.(а.с.8)

Зважаючи на наведене обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про відсутність погодженого між сторонами розміру відсотків в укладеному договорі.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту та базового розміру відсотків, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за підвищеними відсотками за користування кредитними коштами та процентів за користування кредитними коштами.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила у відповідній редакції розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи 29.09.2011 року заяву, а також те, що зазначені документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати підвищених процентів за користування кредитними коштами.

За таких обставин та без наданих підтверджень про погодження з конкретними запропонованими відповідачу Правилами, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату підвищених відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують зазначених обставин.

Згідно із частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічна норма процесуального права міститься й у частині шостій статті 81 чинного ЦПК України.

Надані позивачем Правила, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у цьому випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З розрахунку заборгованості за вказаним договором вбачається, що відповідач активно користувався наданими позивачем грошовими коштами та майже не мав заборгованості за період з 16.03.2006 року по 01.04.2014 року, останній платіж по погашенню заборгованості було ним внесено 27.06.2015 року. За період користування кредитною карткою відсоткова ставка позивачем спочатку зменшилася з 36 відсотків річних до 30,0 %, а через невиконання зобов`язань збільшилася до 43,2%, (а.с.5-7)

З огляду на недоведеність погодження збільшеної відсоткової ставки, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з розрахунком відсотків, наданим представником позивача за період з 01.04.2015 року (дата підвищення відсоткової ставки) по 30.09.2015 року(термін дії картки), проведеного з урахуванням погодженої з відповідачем відсоткової ставки - 30 річних за результатами якого сума несплачених відсотків дорівнює 3440,22 грн.(розрахунок додається)(а.с…69,70).

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновків, що доводи апеляційної скарги щодо безпідставності відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в цій частині.

Зазначені висновки ґрунтуються на позиції Великої Палати Верховного Суду зазначеній в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі 545/1009/16-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України апеляційний суд в постанові вирішує питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

При зверненні до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» сплатив судовий збір за подачу позову в розмірі 1921,00 грн., а при подачі апеляційної скарги в розмірі 2881,58грн., з урахуванням положень ст.141 ЦПК України позивач має право на відшкодування відповідачем понесених витрат пропорційно розміру задоволених вимог тобто в сумі 274,30грн.

Повний текст постанови виготовлено 09 грудня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 374, 376,381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 жовтня 2019 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування кредитом скасувати, ухвалити в даній частині нове рішення та змінити рішення в частині стягнення судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (, рахунок № НОМЕР_2 , МФО 305299) заборгованість за відсотками за кредитним договором б/н від 10 лютого 2006 року станом на 31 березня 2015 року у розмірі 3440 (три тисячі чотириста сорок) гривень22 копійки, а також судовий збір в сумі 274 (двісті сімдесят чотири) гривні30 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді М.Ю. Лопатіна

І.П. Мироненко