З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
25.03.2019 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:
головуючої судді Дорошинської В.Е.
при секретарі Рєпа А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстрації,-
Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1, іншим співвласником вказаної квартири є його мати - ОСОБА_3. Крім нього та його матері у вказаній квартирі зареєстрований та проживає його син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який був зареєстрований у спірній квартирі з 28.10.2005 року. Однак останній постійно зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки з ним та матір'ю, застосовує фізичну силу, роблячи при цьому спільне проживання не можливим. Розмови з відповідачем з приводу неприпустимої поведінки результату не дали, профілактичні бесіди поліцейськими , та безкінечні виклики поліцейських на заспокоєння відповідача ні до чого не призвели він і на далі продовжує періодично вчиняти сварки та скандали. Відносно ОСОБА_2 було двічі складено протоколи про адміністративне правопорушення за ст.173 КУпАП, а саме вчинення насильства в сім'ї. Від 18.01.2017 року та 12.06.2018 року. Однак поведінка відповідача не змінилася. Крім того зазначає, що за характером роботи він часто перебуває у відрядженні, а в цей час дома знаходиться його мати пенсійного віку, яка боїться залишатися одна з онуком та боїться викликати поліцію, бо вважає що він потім їй помститься. Перебуваючи у відрядженнях він дуже турбується за здоров'я матері. Тому просить суд усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 та зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11.09.2018 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п'ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву.
На адресу відповідача, та третьої особи було направлено копію ухвали про відкриття провадження від 11.09.2018 р., та матеріали позовної заяви, які були повернуті на адресу суду з відміткою про отримання. Однак відзив на позовну заяву від відповідача до даного часу суду не надано. Від представника третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи без участі третьої особи, при розгляді справи покладалися на розсуд суду.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що позивач відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11.11.1999 року за №4691 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки виданої ОСББ «Шумен» в квартирі АДРЕСА_1 значиться зареєстрованими позивач- ОСОБА_1, ОСОБА_3 (мати позивача), ОСОБА_2 (син позивача) .
Відповідно до звернень позивача до поліції, щодо протиправних дій, відносно нього, з боку відповідача протягом останніх двох років, ознак правопорушень не встановлено, що підтверджено долученими до матеріалів справи відповідями на запит адвоката та висновками дільничного поліції Корабельного ВП ХВП .
Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.
Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст. ст. 379, 382 ЦК України.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.
Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.
Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.
Ст. 157 ЖКУ встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселлено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖКУ. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Частина 1 ст. 116 ЖКУ визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Виходячи з аналізу змісту наведеної норми ст. 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.
Відповідно до ч.2, ч.4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Положення закону стосовно наявності взаємних прав і обов`язків членів сім`ї містять вказівку на наслідки визнання спільних осіб сім`єю: якщо конкретні особи визнаються членами однієї сім`ї, то між ними існують сімейні відносини і у них виникають взаємні права і обов`язки.
Крім того, Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999 року за № 5-рп/99 дано офіційне тлумачення терміну «член сім'ї». Визначено обов'язкову ознаку члена сім'ї, як ведення спільного господарства.
Судом встановлено, що позивач є співвласником квартири, іншим співвласником є його мати ОСОБА_3 Відповідач, є сином та онуком, тобто членом сім`ї позивача, тому він вселився у встановленому порядку до нього, як син, крім того, також онук співвласниці квартири. Тому, як вважає суд, погіршення відносин між відповідачем та позивачем не впливає на правовий статус позивача.
Крім того, будь яких доказів на підтвердження обставин, вказаних у ч.1 ст.116 ЖК України, позивачем не надано. Тобто, позивачем не доведено, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними
Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про зняття з реєстрації відповідача, то вони є такими, що не підлягаю задоволенню, оскільки не відноситься до компетенції суду, з огляду на таке, відповідно до п.п.3, 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 року реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстрації - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Суддя В.Е. Дорошинська