Справа № 661/564/19
Провадження № 2/661/393/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року

Новокаховський міський суд Херсонської області в складі:

головуючого судді - Чирського Г.М.,

за участю секретаря судового засідання - Шевченко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Нова Каховка цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Новокаховської міської ради Херсонської області про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду із вказаним позовом, в якому просили припинити за ОСОБА_1 право власності 1/8 частину житлової квартири АДРЕСА_1, припинити за ОСОБА_2, право власності на 7/8 частин житлової квартири АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_1 право власності 1/8 частину житлового будинку АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_2, право власності на 7/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1. Позов обґрунтовують тим, що їм на праві приватної власності в цілому належить житлова квартира № 2 у будинку садибного типу АДРЕСА_1. Фактично, належне позивачам на праві власності нерухоме майно, не є квартирою, а є житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами. На даний час, вони мають намір здійснити приватизацію земельної ділянки під належним їм на праві власності житловим будинком АДРЕСА_1, але не мають фактичної можливості це зробити, оскільки внаслідок технічної помилки при приватизації, документи було оформлено не на житловий будинок, а на квартиру та відповідний запис внесено до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, у зв'язку з чим змушені звернутись до суду з відповідним позовом.

Позивачі у судове засідання не з'явились, в адресованій суду заяві просили розглядати справу у свою відсутність, наполягаючи на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача - Новокаховської міської ради Херсонської області у судове засідання не з'явився, подав письмову заяву про розгляд справи у свою відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечував.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв'язку з неявкою сторін, суд вважає можливим судове засідання проводити без фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить 1/8 частина житлової квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва на право на спадщину від 17.01.2007 року, виданого Новокаховською Нотаріальною конторою, реєстровий номер 1-93.

ОСОБА_2, на праві власності на підставі Свідоцтва на право на спадщину від 17.01.2007 року, виданого Новокаховською Нотаріальною конторою, реєстровий номер 1-91 та Договору довічного утримання від 13.03.2007 року, належить 7/8 частин квартири АДРЕСА_1.

Згідно технічного паспорту, виданого КП «Каховське бюро технічної інвентаризації», об'єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 являє собою житловий будинок АДРЕСА_1, який складається в цілому: житловий будинок - Літера А, котельня - Літера Б, Гараж - Літера В, Сарай - Літера Г, Душ - Літера Д, 1-4 - споруди та І - мощення.

З вказаного технічного паспорту також вбачається, що до будинку АДРЕСА_1 належить та знаходиться у фактичному користуванні земельна ділянка площею 595,0 м.кв., у тому числі під будинком - 59,0 м.кв, та під господарськими будівлями - 31,0 м.кв., під двором 295,0 м.кв. Крім того, житловий будинок АДРЕСА_1 має окремий вхід та ізольовані житлові приміщення.

Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно норм ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.346 ЦК України право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. За вимогами ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

За правилами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

При цьому, статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. В частині 1 ст. 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013 року, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз'яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України, яка обов'язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті.

Оцінюючи надані позивачами докази та встановлені судом обставини, суд вважає, що умови, передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України, є взагалі необґрунтованим та не недоведеними, у зв'язку з чим в частині позовних вимог щодо припинення права власності на частку у житловому майні, слід відмовити. Відповідно до ст. 8 Конституції, в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Право людини на житло як одне з найважливіших соціальних цінностей, невід'ємне право кожної людини, закріплено уст.47 Конституції України.

За ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Оскільки , положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Невідповідність статусу будівлі фактично існуючому, перешкоджає позивачам, як мешканцям та власникам конкретного житлового приміщення, захищати та реалізовувати свої права, законні інтереси відповідно до статусу цієї будівлі.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великої Британії та Північної Ірландії» від 24 червня 2003 року вказано, що є неприпустимим визнання недійсним свідоцтва на право власності, відповідно до якого особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення її цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон. Отже, позиція Європейського суду полягає в тому, що особа як суб'єкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів при здійсненні останніми відповідних дій, а держоргани, а надто і інші суб'єкти цивільних прав, не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при видачі свідоцтва на право власності припустилися помилки.

Як зазначено в п. п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі "Кечко проти України" (Заява N 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом роз'яснено, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1 (див. Broniowski v. Poland, N 31443/96, пар. 98).

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім цього, у Рішенні Європейського суду від 29.11.91 року у справі "Пайн Велів Девелопментс ЛТД" проти Ірландії" зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.75 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції).

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, з врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на житловий будинок, оскільки в ході приватизації спірного будинку було порушено права власності позивачів щодо вказаного будинку, відтак, зазначене право підлягає судовому захисту, визнання за ОСОБА_1 право власності право власності на 1/8 частину житлового будинку АДРЕСА_1, за ОСОБА_2 право власності на 7/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 4,12,13,81, 141, 259,263, 264, 265, 266, 273 ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1 право власності 1/8 частину житлового будинку АДРЕСА_1, який в цілому складається та позначено у технічному паспорті: житловий будинок - Літера А, котельня - Літера Б, Гараж - Літера В, Сарай - Літера Г, Душ - Літера Д, 1-4 - споруди та І - мощення.

Визнати за ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_2 право власності на 7/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1, який в цілому складається та позначено у технічному паспорті: житловий будинок - Літера А, котельня - Літера Б, Гараж - Літера В, Сарай - Літера Г, Душ - Літера Д, 1-4 - споруди та І - мощення. В решті вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет: http://court.gov.ua/fair/sud2117.

Суддя Г. М. Чирський