КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2019 року місто Київ

справа № 759/894/19

Київський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О.В., повний текст рішення складено 01 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, вселення, усунення перешкод в користуванні квартирою та встановлення порядку користування квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила:

визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

вселити її до квартири АДРЕСА_1 ;

зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом надання їй вільного доступу до приміщення квартири з наданням ключів від всіх вхідних дверей вказаної квартири;

встановити між співвласниками квартири АДРЕСА_1 порядок користування наступним чином:

у користування ОСОБА_1 , виділити житлову кімнату, площею 14,7 кв.м;

у користування ОСОБА_2 виділити житлову кімнату площею, 14,9 кв.м;

у загальному користуванні залишити: коридор - 5,0 кв.м, ванну - 2,0 кв.м, кухню - 7,8 кв.м, вбиральню - 0,9 кв.м;

стягнути з відповідача на її користь компенсацію 1/2 частини вартості OPEL ASTRA 2011 року (сірого кольору), номерний знак НОМЕР_1 у сумі 6480,15 грн.

В мотивування вимог посилалася на те, що з 09 листопада 2002 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 30 грудня 2016 року.

Вказувала, що 09 квітня 2003 року на праві часткової власності нею та відповідачем було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з 2 кімнат.

Посилалась на те, що відповідачем не визнається її право на частку спірної квартири, порушуються її права щодо користування та розпорядження майном.

Зазначала, що у листопаді 2016 року відповідач вигнав її з спірної квартири разом з її одягом та предметами необхідного вжитку, а також змінив замки до квартири з метою унеможливлення її доступу до житла, у зв`язку з чим вона, враховуючи відсутність будь-якого іншого житла, з 2017 року вимушена проживати разом з донькою, її чоловіком та малолітньою дитиною у місті Обухів.

Вказувала, що з метою офіційного підтвердження в суді вчинення відповідачем перешкод у користуванні квартирою вона зверталася до органів поліції.

Посилалась на те, що вона як співвласник квартири вправі використовувати її для проживання нарівні з відповідачем,

Зазначала, що виділити свою частку в натурі вона позбавлена можливості, у зв'язку з властивостями квартири, а відповідач відмовляється сплатити матеріальну компенсацію за свою частку спільного майна, домовленість між ними щодо порядку користування квартирою відсутня.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 .

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі у розмірі 1536,80 грн.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду про вселення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що позивач надала до суду докази того, що 27 грудня 2018 року дільничним офіцером поліції Святошинського УП ГУ НП у місті Києві було розглянуто матеріали зареєстровані до ЄО №109775 від 25 грудня 2018 року та складено висновок згідно якого встановлено, що ним вчиняються перешкоди у користуванні позивачу спірною квартирою, шляхом не допуску до квартири та заміни замків.

Вказував, що дані матеріали були розглянуті у його відсутність, його жодного разу не викликали до поліції, дані матеріали були розглянуті на користь позивача для подання позовної заяви для суду.

Зазначав, що в судовому засіданні стороною позивача не доведено факт вчинення перешкод в користуванні спірним житлом з його боку та не надано жодних доказів того, що порушено право позивача на користування спірним житлом.

Також частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що підстави зазначені судом для відмови у задоволенні позову в частині встановлення порядку користування спірною квартирою є неналежними та необґрунтованими, оскільки позивач, будучи власником 1/2 частини спірної квартири, надала докази того, що вона зареєстрована у даній квартирі.

Зазначала, що інформація про всіх зареєстрованих осіб у спірній квартирі та хто проживає у спірній квартирі, жодним чином не впливає на її право користування своєю частиною квартири, оскільки, навіть якщо відповідач зареєстрував у спірній квартирі інших осіб, - зазначене стосується виключно його частини квартири і позивач при визначенні запропонованого порядку користування квартирою, обрала меншу за площею кімнату, а всі інші кімнати загального користування пропонує залишити у загальному користуванні, що жодним чином не порушує прав відповідача.

Посилалася на те, що виділити свою частку в натурі вона позбавлена можливості у зв'язку з властивостями квартири, відповідач в усному спілкуванні відмовляється сплатити матеріальну компенсацію за свою частку спільного майна, домовленість між ними щодо порядку користування квартирою відсутня, вона не має іншого житла для проживання, фактично проживає з 2016 року з донькою.

Зазначала, що відмова у задоволенні даних позовних вимог фактично призведе до неможливості належного виконання рішення суду в частині усунення перешкод у користуванні майном, оскільки відповідач не визначить їй жодних належних умов, посилаючись на спірне рішення суду в частині відмови у їх задоволенні.

15 листопада 2019 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу відповідача, в якій остання просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 підтримала, просила її задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечувала.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язання не чинити позивачу перешкоди у користуванні вказаною квартирою та про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації 1/2 частини вартості OPEL ASTRA 2011 року (сірого кольору), номерний знак НОМЕР_1 у сумі 6480,15 грн. апелянтами не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги позивача про вселення її до спірної квартири та зобов'язання відповідача не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач як співвласник вказаної квартири має право на користування нею.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 09 квітня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Меліховою О.В. придбали у рівних частках квартиру АДРЕСА_1 , тобто сторони є співвласникамивказаної квартири.

Згідно висновку оцінювача ПП «Інформаційно-консультаційний центр» від 26 грудня 2018 року вартість об`єкта оцінки - квартири АДРЕСА_1 становить 834990 грн. без ПДВ.

27 грудня 2018 року дільничним офіцером поліції Святошинського УП ГУ НП в місті Києві було розглянуто матеріали зареєстровані до ЄО №109775 від 25 грудня 2018 року за заявою ОСОБА_3 про не допуск до приватної власності та складено висновок, згідно якого встановлено, що ОСОБА_2 вчиняє перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 шляхом не допуску до квартири та заміни замків.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом зазначала, що у листопаді 2016 року відповідач вигнав її зі спірної квартири разом з її одягом та предметами необхідного вжитку, а також змінив замки до квартири з метою унеможливлення її доступу до житла, у зв`язку з чим вона, враховуючи відсутність будь-якого іншого житла, з 2017 року вимушена проживати разом з донькою, її чоловіком та малолітньою дитиною у місті Обухів.

Положеннями ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що визначено частиною першою статті 316 ЦК України.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частина перша статті 317 ЦК України.

За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska andKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Встановивши, що позивач є співвласником спірної квартири, а відповідач чинить їй перешкоди у користуванні власністю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про вселення позивача до спірної квартири, а також усунення перешкод у користуванні власністю.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що стороною позивача не доведено факт вчинення перешкод в користуванні спірним житлом з його боку та не надано жодних доказів того, що порушено право позивача на користування спірним житлом колегія суддів відхиляє, оскільки звернення позивача до суду з даним позовом вже підтверджує факт наявності перешкод у ОСОБА_1 у користуванні її власністю.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що не надано належних доказів, скільки осіб зареєстровано та хто проживає у спірній квартирі, а тому порядок користування на даний час неможливо встановити.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Так, згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частини 1 статті 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Частиною 1, 3 ст.358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до роз`яснень, які викладені в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист прав приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можна виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, або їх можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це було заявлено позов.

Згідно даних експлікації та поверхового плану першого поверху, на якому знаходиться кв.66 з інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 спірна квартира складається з двох кімнат площами: 14,7 кв.м та 14,9 кв.м; кухні площею 7,8 кв.м, ванної кімнати площею 2,0 кв.м, вбиральні площею 0,9 кв.м, коридору 5,0 кв.м. Загальна площа квартири 46,20 кв.м, житлова - 29,60 кв.м.

У даній квартирі кімнати є суміжними.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , як власник 1/2 частини квартири, просила суд виділити їй у користування меншу кімнату площею 14,7 кв.м, а відповідачу виділити кімнату площею 14,9 кв.м.

Разом з тим, як вбачається з поверхового плану поверху, на якому знаходиться спірна квартира, кімната, яку позивач просить виділити відповідачу площею 14,9 кв.м є прохідною.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що надання в користування відповідачу кімнати розміром 14,9 кв.м, яка не є ізольованою погіршить права останнього, оскільки фактично вказана кімната буде також перебувати у користуванні позивача для проходу до кімнати площею 14,7 кв.м.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви

При цьому, представником позивача ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не було надано доказів, які б підтверджували, що у квартирі було здійснено перепланування та відповідно кімнати є ізольованими.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, а відтак рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою підлягає скасуванню та ухвалення в цій частині нового про відмову в задоволенні вказаних вимог з інших підстав.

В решті рішення суду залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відмова у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою призведе до неможливості належного виконання рішення суду в частині усунення перешкод у користуванні майном колегія суддів відхиляє, оскільки неможливість встановлення порядку користування спірною квартирою не може бути підставою для порушення права на вселення до квартири та усунення перешкод у користуванні нею.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову в задоволенні вказаних вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: