Справа № 473/5052/18
УХВАЛА

"23" січня 2019 р. Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області в складі судді Лузан Л.В., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних.

Справи позовного провадження розглядаються судом на підставі поданої позивачем позовної заяви, яка повинна відповідати вимогам ст.ст. 175,177 ЦПК України.

Оскільки позовна заява не відповідала зазначеним вимогам, остання ухвалою суду від 26.12.2018 року була залишена без руху з наданням строку для усунення недоліків.

В січні 2019 року представник позивача подав заяву в новій редакції.

При вирішенні питання про відкриття провадження по вказаній справі, суд виходить з наступного.

Так, як вбачається з матеріалів справи, сторони є громадянами ОСОБА_4 Республіки.

Джерела правового регулювання участі іноземного елемента у цивільному процесі України поділяються на дві групи: національне законодавство та міжнародні договори, в яких бере участь Україна.

Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини. У ст. 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі ст. 496 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому іноземні особи мають процесуальні права та обов'язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, за винятками, встановленими Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Тобто, розглядаючи справи за участю іноземного елемента, судам слід з'ясовувати наявність чинного між державами договору та за його наявності - порядку регулювання спірних правовідносин, що виникли.

Відповідно до ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом зокрема у таких випадках:

- якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача;

- якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

- в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Згідно ст. 17 Угоди між Україною та ОСОБА_4 Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23.11.2000 р., ратифікованої ВР України 05.07.2001р., якщо ця Угода не встановлює іншого, то суди Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати будь-які спори щодо цивільних справ, де відповідач має місце проживання. За позовами до юридичних осіб суди Договірних Сторін є компетентними, де юридична особа має орган управління чи представництво.

Тобто, на відміну від Закону України «Про міжнародне приватне право», який передбачає можливість розгляду справи як тоді, коли відповідач має на території України місце проживання або місцезнаходження, так і тоді, коли він має на території України рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, Угода між Україною та ОСОБА_4 Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23.11.2000р., передбачає, що юрисдикцію розглядати будь-які спори щодо цивільних справ мають ті суди Договірних Сторін, де відповідач має місце проживання.

В даному випадку Угода між Україною та ОСОБА_4 Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23.11.2000 р., є спеціальною нормою права по відношенню до Закону України «Про міжнародне приватне право», так як врегульовує правила надання правової допомоги та співробітництво в цивільних справах саме між Україною та ОСОБА_4 Республікою.

Враховуючи принцип необхідності застосування спеціальної норми права по відношенню до загальної норми права, а також пріоритетності застосування міжнародного договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, свідчить про те, що при визначенні підсудності по даній справі слід перш за все керуватися Угодою між Україною та ОСОБА_4 Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23.11.2000 р., що ратифікована ВР України 05.07.2001р., ст. 17 якої передбачає, що суди Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати будь-які спори щодо цивільних справ, де відповідач має місце проживання, і не передбачає юрисдикцію на розгляд спорів щодо цивільних справ за місцем знаходження рухомого чи нерухомого майна відповідача, на яке можна накласти стягнення.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 на території міста Вознесенська не має зареєстрованого місця проживання. Останній був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії ТР№ 025161, виданою 01.08.2013 року УДМС України в Чернігівській області, строком дії до 31.07.2014 року. Значився зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. В установлений законодавством строк про продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні відповідач не звернувся, обумовлена посвідка була визнана недійсною. 19.04.2016 року відповідач значиться знятим з реєстрації місця проживання за вказаною адресою (ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 14.08.2017 року, постановлена за наслідком розгляду аналогічного позову, справа № 473/553/17). Про зазначені обставини було відомо представникам позивача ОСОБА_3, ОСОБА_5

Між тим, безспірних належних та допустимих доказів щодо перебування відповідача ОСОБА_2 на території України на час звернення з даним позовом до суду, зареєстрованого місця його проживання, представником позивача надано не було.

Таким чином, зазначені в ухвалі суду від 26.12.2018 року недоліки позовної заяви у встановлений строк усунуто не було.

Відповідно до ч.5 ст.183 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.ст. 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Керуючись ч.5 ст.183, ст.ст. 260, 261 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних - вважати неподаною та повернути.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя Л.В. Лузан