Постанова

Іменем України

14 січня 2019 року

м. Київ

справа № 755/9198/17-ц

провадження № 61-44824 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Укргазпромбанк», правонаступником якого є - ОСОБА_6;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року у складі судді Яровенко Н. О. та постанову апеляційного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Вербової І. М., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» (далі - ПАТ «Укргазпромбанк») про захист прав споживачів та визнання договору про іпотечний кредит від 01 листопада 2012 року недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2012 року між нею та ПАТ «Укргазпромбанк» було укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 338 тис. грн, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 08 червня 2028 року.

Вважала, що зазначений договір укладений із порушенням норм чинного законодавства України, оскільки не відповідає вимогам пункту 8 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», так як не містить умов його припинення, порядок зміни умов договору, який би врахував інтереси споживача та всіх необхідних умов, які вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договорів споживчого кредиту. Вказувала, що договір про іпотечний кредит передбачає сплату відсотків та інших сум, проте розрахунок його загальної вартості відсутній, а тому вона, як споживач, була позбавлена можливості оцінити розмір майбутніх витрат.

Також зазначала, що вона не отримала необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, що мало б забезпечити можливість її свідомого і правильного вибору, а тому її було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення для правочину, тобто укладення вказаного договору стало наслідком нечесної підприємницької практики зі сторони банку, яка полягала також у вчиненні дій, які є проявом недобросовісної конкуренції. Право банку в односторонньому порядку змінити, розірвати та відмовитися від договору є таким, що суперечить вимогам статті 651 ЦК України.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд визнати договір про іпотечний кредит від 01 листопада 2012 року, укладений між нею та ПАТ «Укргазпромбанк», недійсним.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року до участі у справі як правонаступник ПАТ «Укргазпромбанк» залучено товариство з обмеженою відповідальністю «Ей Ві Груп».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року до участі у справі як правонаступник товариства з обмеженою відповідальністю «Ей Ві Груп», на підставі договору про відступлення права вимоги

від 18 жовтня 2017 року, залучено ОСОБА_6

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня

2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час підписання оспореного договору позичальнику була доведена у письмовій формі вся необхідна інформація, що позивач підтвердила своїм власноручним підписом у договорі та погодилась із зазначеними у ньому умовами кредитування. На момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. За наведених обставин місцевий суд дійшов висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України, статтями 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання оспореного правочину недійсним.

Постановою апеляційного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 залишено без задоволення. Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва

від 12 квітня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4, оскільки порушення пункту 8 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження, при укладенні договору дотримані необхідні вимоги та підстав для визнання його недійсним не убачається.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у справі відбулась заміна відповідача ПАТ «Укргазпромбанк» на товариство з обмеженою відповідальністю «Ей Ві Груп», а потім - ОСОБА_6, який не порушував права позивача, а тому останній не є належним відповідачем у справі і згоду на таку заміну позивач не надавав. Умови укладених договорів відступлення права вимоги містять ознаки договору факторингу і відповідають положенню статті 1077 ЦК України. Зазначено, що договори були укладені з метою приховати інші правочини, а тому є удаваними згідно зі статтею 235 ЦК України. Також вказано, що договори про відступлення права вимоги не відповідають положенням підпункту 2 пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», ОСОБА_6 та товариство з обмеженою відповідальністю «Ей Ві Груп» не мають банківської ліцензії для здійснення факторингових операцій.

У касаційній скарзі вказує також на те, що спірний договір не містить всіх необхідних умов, які вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договорів споживчого кредитування. Суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи,

не врахували, що під час укладення договору про іпотечний кредит банком

не було надано заявнику детальний розпис умов кредитування, що є порушенням його прав, як споживача. Крім того, умови кредитного договору

є несправедливими.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину

є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору

є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди

з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови, а банк надав позичальнику інформацію про умови кредитування, відсоткову ставку, оплату його обслуговування, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору про іпотечний кредит, правильно застосувавши положення статей 203, 215, 230 ЦК України та статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи касаційної скарги, що договори про відступлення права вимоги, які були укладені між ПАТ «Укргазпромбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Ей Ві Груп», а потім - з ОСОБА_6 не відповідають вимогам чинного законодавства України не беруться судом до уваги, так як предметом даного спору є визнання договору про іпотечний кредит недійсним, а не договору про відступлення права вимоги.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня

2018 року та постанову апеляційного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк