Справа № 154/3391/18 Головуючий у 1 інстанції: Лященко О. В.
Провадження № 22-ц/802/295/19 Категорія: 6 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Данилюк В.А.,

з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,

позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_5 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 21 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Вказує, що 11 жовтня 1998 року між сторонами був укладений шлюб, від якого народилось двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Оскільки спільне життя з відповідачем не склалось, 16 грудня 2010 року шлюб між ними було розірвано.

В період з грудня 2007 року по жовтень 2008 року ними було оформлено й отримано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 977 кв.м. Усі документи на землю на право власності було оформлено на ОСОБА_3 за її згодою.

У квітні 2009 року виготовлена проектна документація для будівництва житлового будинку, придбані за спільні кошти необхідні для будівництва матеріали, проведено до будинку електропостачання та воду. Станом на осінь 2011 року житловий будинок був побудований, незавершеним (не утепленим) був тільки дах цього будинку. Господарські будівлі і споруди не були побудовані і на даний час також відсутні.

На час розірвання шлюбу з відповідачем, між ними була досягнута усна домовленість щодо спільного подружнього майна, а саме, ОСОБА_3 погодився переоформити 1/2 частину будинку на їх спільних дітей після реєстрації свого права власності на нерухоме майно в рахунок зобов'язань по сплаті аліментів. Однак, після отримання технічного паспорта і реєстрації права власності на будинок відповідач не дотримав їх домовленості, добровільно своїх зобов'язань щодо поділу спільного майна не виконав, що спонукало її звернутися до суду з даним позовом.

Просить суд провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя і визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 21 грудня 2018 року позов в даній справі задоволено частково.

Ухвалено провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя і визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_5 покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

В письмових відзивах на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 просять апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції - до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені позову.

Задовольняючи позов в даній справі та визнаючи за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, суд першої інстанції виходив з того, що є доведеним той факт, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю колишнього подружжя позивача та відповідача в даній справі.

Проте, такі висновки суду зроблені передчасно при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, що регулюють дані правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 1998 року по червень 2010 року.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 28 січня 2009 року, що виданий на підставі рішення Володимир-Волинської міської ради №28/17 від 08.10.2008 року, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки 977 кв. м. по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на ОСОБА_3 29 липня 2014 року.

В період з 29 листопада 2011 року по 17 жовтня 2017 року ОСОБА_3 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який був розірваний рішенням суду.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджувала, що саме нею та ОСОБА_3 під час спільного подружнього життя за спільні кошти було побудовано спірний будинок, а відтак він є їх спільною сумісною власністю, з рівними частками кожного співвласника.

На підтвердження будівництва спірного будинку позивачем суду було надано договір № 166 від 14 квітня 2009 року на здійснення авторського нагляду за будівництвом одноповерхового житлового будинку з мансардою, господарської будівлі та гаражем і літньою кухнею по АДРЕСА_1, договір на виготовлення проектно-вишукувальної документації від 14 квітня 2009 року, та повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 27 квітня 2010 року індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.( ст. 71 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Володимир-Волинського міського суду від 11 червня 2010 року, яке набрало законної сили 22 червня 2010 року, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3. При цьому даним рішенням встановлено, що сторони з червня 2009 року не проживають та не ведуть спільного господарства.

Тобто на момент виготовлення дозвільних документів, зокрема повідомлення про початок будівельних робіт, на яке як доказ у справі покликається позивач, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не перебували у зареєстрованому шлюбі.

В судовому засіданні позивач вказувала, що на момент розірвання шлюбу спірний будинок був збудований, однак жодних доказів на підтвердження свої пояснень ОСОБА_1 суду не надала.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом ( ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Вирішуючи спір в даній справі, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що реєстрація права власності на спірний житловий будинок відбулась 29 липня 2014 року тобто під час перебування ОСОБА_3 в другому шлюбі з ОСОБА_5.

Позивачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили про початок будівництва та обсяг проведених робіт, затречених матеріалів під час спільного подружнього життя з ОСОБА_3.

Надання відповідачем видаткових накладних , які датовані 2009 року на придбання будівельних матеріалів не є беззаперечним доказом будівницва житлового будинку саме у 2009 році.

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, а межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею16 ЦК України.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Позивач ОСОБА_1 всупереч зазначеним нормам процесуального права не надала беззаперечних доказів, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

З врахуванням наявних у справі доказів вбачається, що станом на день розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 не було зареєстровано, а відтак відсутні правові підстави вважати, що даний будинок є об'єктом спільного майна бувшого подружжя ОСОБА_1, ОСОБА_3.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 21 грудня 2018 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: