КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/141/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання провести відшкодування коштів,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, мотивуючи його тим, що 30 жовтня 2015 року між ним та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір № 980-024-000144335, за умовами якого він передав банку у власність грошові кошти в розмірі, порядку та на строк, передбачені цим договором, а банк зобов'язувався повернути йому кошти та виплатити проценти в порядку та умовах, встановлених цим договором. Згідно з додатковою угодою від 2 листопада 2015 року до договору № 980-024-000144335 від 30 жовтня 2015 року, сторони обумовили загальну суму вкладу в розмірі 110 000,00 грн. Дана сума була повністю внесена позивачем на відкритий на його ім'я у ПАТ «Банк Михайлівський» рахунок НОМЕР_1. Строк дії договору закінчувався 29 квітня 2016 року, тому банк повинен був перерахувати позивачу 110 000 грн. суми внеску та 18 920 грн. нарахованих процентів.Крім того, після закінчення дії договору, а саме 29 квітня 2016 року позивач додатково перерахував на свій рахунок у ПАТ «Банк Михайлівський» грошову суму в розмірі 15 000 грн. Отже, на момент закінчення договору банківського вкладу на особистому рахунку позивача у ПАТ «Банк Михайлівський»перебували кошти в загальному розмірі 125 000 грн. та нараховані проценти.

Позивач вказував, що 29 квітня 2016 року між ним та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» укладено договір № 980-024-000231343 «Суперкапітал» (Новий) (з виплатою процентів щомісячно), відповідно до якого він повинен був зарахувати 125 000 грн. на поточний рахунок товариства, а останнє після спливу дії договору повернути кошти та виплатити нараховані проценти. Проте жодних дій з перерахування коштів на виконання даного договору він не вчиняв, банк самовільно перерахував належні йому грошові кошти ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», тим самим ставши повіреним за договором № 980-024-000231343. Таким чином, надані позивачем кошти для ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» через повіреного - ПАТ «Банк Михайлівський», були вкладом, котрий був повернутий 29 травня 2016 року на його поточний рахунок у банку із відсотками згідно укладеного договору.

Рішенням Національного банку України від 23 травня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» визнано неплатоспроможним, а рішенням Правління Національного банку України від 12 липня 2016 року відкликано банківську ліцензію ПАТ «Банк Михайлівський» і розпочато процедуру ліквідації банку.

16 серпня 2016 року він звернувся із заявою до ПАТ «Банк Михайлівський» про включення його до реєстру вкладників банку і виплату гарантованого відшкодування. У вересні 2016 року він отримав відповіді уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», в яких було зазначено, що переказ коштів (транзакція), здійснений на його рахунок, є нікчемним і дані відносно нього не включено до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

На підставі наведеного та з урахуванням того, що належні йому грошові кошти повернуто не було, ОСОБА_3 просив суд: 1) визнати незаконними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо визнання правочину - перерахування ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» 29 травня 2016 року коштів на його рахунок в ПАТ «Банк Михайлівський» НОМЕР_1 в розмірі 125 000 грн. з призначенням платежу «Повернення коштів згідно з договором № 980-024-000231343 від 29 квітня 2016 року» на рахунок, що належить ОСОБА_3; 2) визнати незаконними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо його невнесення до реєстру вкладників неплатоспроможного ПАТ «Банк Михайлівський», за яким владник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та зобов'язати Фонд винести рішення про внесення змін до реєстру вкладників неплатоспроможного ПАТ «Банк Михайлівський» (реєстру акцептованих вимог кредиторів), включивши до нього ОСОБА_3; 3) стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відшкодування коштів за його вкладом у ПАТ «Банк Михайлівський» за договором № 980-024-000144335 від 30 жовтня 2015 року в розмірі вкладу 110 000 грн., нарахованих відсотків в розмірі 2 378 грн. (станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку) та суму коштів в розмірі 15 000 грн., перерахованих ОСОБА_3 на свій рахунок у ПАТ «Банк Михайлівський» НОМЕР_1.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року позов ОСОБА_3 в частині визнання дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб незаконними та в частині зобов'язання внесення позивача до реєстру вкладників неплатоспроможного банку залишено без розгляду за заявою представника позивача - ОСОБА_4

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_3 суму відшкодування коштів за договором № 980-024-000144335 від 30 жовтня 2015 року в розмірі вкладу - 110 000 грн., 2 378 грн. відсотків (станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку), суму коштів в розмірі 15 000 грн., перерахованих ОСОБА_3 на свій рахунок у ПАТ «Банк Михайлівський» НОМЕР_1, судовий збір в розмірі 1 273,78 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 9 000 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач, через свого представника - адвоката Дворніченка Л.В., подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено про порядок процедури виведення ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку, а також про неврахуванням судом першої інстанції того, що на момент ухвалення рішення у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Законодавець визначив, що саме залучені банком кошти прирівнюються до вкладу, однак з даного спору вбачається, що кошти позивача були залучені фінансовою компанією як позика з подальшим поверненням їх на рахунок позикодавця, відтак такий клієнт не може бути прирівняний до вкладника проблемного банку. При цьому, оскільки у переданому уповноваженою особою Фонду переліку рахунків інформація про позивача була відсутня, його дані не могли бути враховані Фондом при складанні та затвердженні загального реєстру вкладників. Окрім того, договір банківського вкладу, з приводу якого виник даний спір, позивач уклав з ПАТ «Банк Михайлівський», а не з Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, Фонд не є стороною вказаного правочину, заміна сторони у договорі також не відбувалась. Таким чином, Фонд не вчиняв та не допускав жодних протиправних дій відносно позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Свої вимоги мотивував тим, що він має повне право на повернення коштів від сторони договору депозиту або від особи, яка є гарантом. У даному випадку гарантійні обов'язки щодо виконання зобов'язання ПАТ «Банк Михайлівський»повернути вклад згідно Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» покладено в межах гарантованої суми на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Разом з тим, визнання певної дії ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» нікчемною, а саме перерахування коштів 29 травня 2016 року на рахунок позивача в ПАТ «Банк Михайлівський» НОМЕР_1 в розмірі 125 000 грн. з призначенням платежу «Повернення коштів згідно з договором № 980-024-000231343 від 29 квітня 2016 року» на рахунок, що належить ОСОБА_3 є протиправним та не має жодного відношення до прав позивача на отримання коштів від ПАТ «Банк Михайлівський» за договором № 980-024-000144335 від 30 листопада 2015 року, строк дії якого закінчився до віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин 1, 2, 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2015 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір № 980-024-000144335, за умовами якого позивач (сторона-1) передав банку (сторона-2) у власність грошові кошти в розмірі 5 000 грн. на строк до 29 квітня 2016 року, а банк (сторона-2) зобов'язувався повернути йому кошти та виплатити проценти в розмірі 27 % річних в порядку та умовах, встановлених цим договором.

У пункті 1.4 договору сторонами погоджено, що цей договір укладено між ОСОБА_3 як стороною-1 і ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» як стороною-2, через повіреного - ПАТ «Банк Михайлівський», який вчиняє дії від імені, в інтересах та за рахунок сторони-2 (довірителя), у зв'язку з чим у тексті даного договору під терміном «сторона/сторони» мається на увазі сторона-1 і сторона-2, які разом є сторонами договору, а кожна окремо - сторона.

У подальшому між сторонами була укладена додаткова угода від 2 листопада 2015 року до договору № 980-024-000144335 від 30 жовтня 2015 року, згідно якої сторони обумовили загальну суму вкладу в розмірі 110 000,00 грн.

29 квітня 2016 року позивач додатково перерахував на свій рахунок НОМЕР_1 у ПАТ «Банк Михайлівський» грошову суму в розмірі 15 000 грн.

Крім того, 29 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» укладено договір № 980-024-000231343 «Суперкапітал» (Новий) (з виплатою процентів щомісячно), відповідно до якого позивач зобов'язався перерахувати на поточний рахунок товариства грошові кошти в розмірі 125 000 грн. на строк до 27 жовтня 2016 року, а останнє зобов'язувалося повернути йому кошти та виплатити проценти в розмірі 27 % річних в порядку та умовах, встановлених цим договором.

Згідно платіжного доручення № 7407203 від 29 квітня 2016 року, ПАТ «Банк Михайлівський» перерахувало на рахунок ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» грошову суму в розмірі 125 000 грн. з призначенням платежу «Перерахування залучених коштів згідно договору № 980-024-000231343 від 29 квітня 2016 року».

З довідки ПАТ «Банк Михайлівський» від 10 вересня 2016 року вбачається, що 19 травня 2016 року ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» перерахувало кошти в розмірі 125 000 грн. на рахунок позивача НОМЕР_1 з призначення платежу «Повернення коштів згідно з договором № 980-024-000231343 від 29 квітня 2016 року».

Рішенням Національного банку України від 23 травня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» визнано неплатоспроможним, а рішенням Правління Національного банку України від 12 липня 2016 року відкликано банківську ліцензію ПАТ «Банк Михайлівський» і розпочато процедуру ліквідації банку.

16 серпня 2016 року позивач звернувся із заявою до ПАТ «Банк Михайлівський» про включення його до реєстру вкладників банку і виплату гарантованого відшкодування.

У вересні 2016 року він отримав листи-відповіді уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», в яких було зазначено, що переказ коштів (транзакція), здійснений на рахунок позивача, є нікчемним і дані відносно нього не включено до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку із початком процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський», який не виконав своїх зобов'язань перед позивачем, останній має право за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб одержати гарантовану суму відшкодування коштів за договором банківського вкладу.

Проте при розгляді справи суд не звернув уваги на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» та у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв'язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов'язано з процесуальним законодавством.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України 2005 року в редакції, чинній на час пред'явлення позову, до адміністративних судів могли бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пункт 1 частини 1 статті 3 КАС України 2005 року визначав справою адміністративної юрисдикції публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами частини 1 статті 17 КАС України 2005 року юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб'єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб'єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій.

ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час пред'явлення позову, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина 2 статті 15).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб'єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Закон установлює правові, фінансові й організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною 2 статті 6 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Перелік функцій, що їх виконує Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, наведений у частині 2 статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з якою Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює, зокрема, заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 вказаної частини).

Отже, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку та здійснює у цій сфері нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб'єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Частиною 2 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Згідно з пунктом 17 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - це працівник фонду, який від імені фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів фонду станом на день початку процедури виведення фондом банку з ринку.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів фонду. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення ним банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті фонду (частина 3 статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500 000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб банку з ринку.

У постановах: від 6 червня 2018 року у справі № 813/6392/15 (провадження № 11-285апп18), від 13 червня 2018 року у справі № 820/12122/15 (провадження № 11-517апп18), від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правовідносини між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер.

У цих правовідносинах Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у сумі, що не перевищує 200 000 грн. (якщо адміністративна рада Фонду гарантування вкладів фізичних осіб згідно з пунктом 17 частини 1 статті 9 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов'язаний із виконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування.

Тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте суд першої інстанції не врахував зазначені норми процесуального права та дійшов помилкового висновку про те, що цей спір, який виник з приводу права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у сумі, що не перевищує 200 000 грн., підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог частини 1, 2 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для його скасування із закриттям провадження у справі.

Разом з тим відповідно до положень частини 1 статті 256 ЦПК України, колегія суддів роз'яснює позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 липня 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання провести відшкодування коштів закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М. Кулішенко