Провадження № 4с/201/82/2019
УХВАЛА

Іменем України

04 грудня 2019 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Кисельової В.В.,

за участю заявника ОСОБА_1 ,

представника Державної казначейської служби України Андрійка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Державної казначейської служби України про зобов`язання негайно виплатити борг,

ВСТАНОВИВ:

11.11.2019р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на бездіяльність Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про зобов`язання негайно виплатити борг (а.с. 1).

Згідно з протоколом автоматичного розподілу справ між суддями від 11.11.2019р. для розгляду зазначеної цивільної справи визначено суддю Наумову О.С. (а.с. 2).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 12.11.2019р. відкрите провадження за скаргою та призначено її до розгляду на 18.11.2019р. (а.с. 3).

Заявою від 18.11.2019р. заявник уточнив вимоги скарги в частині необхідності виконання судового рішення шляхом перерахування коштів за реквізитами відповідного рахунку у АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 7).

Ухвалою суду від 18.11.2019р. за заявою ОСОБА_1 , оголошеною в судовому засіданні 18.11.2019р. (а.с. 11-12), виправлено описку в ухвалі про відкриття провадження та вказано, що ним оскаржуються дії Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Державної казначейської служби України про зобов`язання негайно виплатити борг (а.с. 9-10).

У заяві, що надійшла до суду 03.12.2019р. заявник вказував, що суд невірно виправив описку в ухвалі про відкриття провадження, оскільки він не вказував у скарзі, що Державу Україна представляє Державна казначейська служба України, а він оскаржує саме бездіяльність учасника цивільних відносин Держави Україна.

Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.05.2018р. у справі № 201/17000/17 на його користь з державного бюджету стягнуто 30 000,00 грн. Суд апеляційної інстанції направив копію цього рішення до Державної казначейської служби України листом від 10.05.2018р., а листом від 22.05.2018р. направлено до Державної казначейської служби України заяву про виконання вказаного рішення. Вказана постанова суду досі не виконана, що призвело до порушення прав стягувача.

На підставі викладеного, заявник просив суд визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України стосовно виплати боргу, зобов`язати Державну казначейську службу України негайно виплатити заявнику (стягувачу) 30 000,00 грн.

Від Державної казначейської служби України 03.12.2019р. надійшов відзив на скаргу, а також два клопотання про закриття провадження по скарзі з доданими до них матеріалами (а.с. 20-35).

У відзиві представник Державної казначейської служби України посилався на те, що Державна казначейська служба України та її територіальні органи не є органами примусового виконання, не є учасником та стороною виконавчого провадження, не здійснює заходів з примусового виконання рішень, тому скарга не підлягає розгляду в порядку, встановленому розділом VII ЦПК України, та провадження по скарзі ОСОБА_1 підлягає закриттю.

Також вказав, що постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.05.2018р. по справі № 201/17000/17, якою стягнуто на користь заявника суму моральної шкоди, підлягає виконанню у Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Постанова КМУ 845).

При цьому, виконанню підлягають виконавчі документи за рішеннями суду, які набрали законної сили. В даному випадку виконанню підлягає виконавчий лист, виданий на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018р. по справі № 201/17000/17, якою заяву ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто у рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконним затриманням співробітниками міліції за рахунок коштів державного бюджету 10 000 грн.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.05.2018р. по справі № 201/17000/17 не скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, а лише змінено в частині розміру шкоди. Повторно ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018р. змінено 23.10.2019р. Апеляційним судом Дніпропетровської області також в частині розміру шкоди.

Отже, законної сили ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018р. по справі № 201/17000/17 набрала лише 23.10.2019р., відповідно і виконанню вона підлягає лише з 23.10.2019р. на підставі виконавчого листа та належної заяви ОСОБА_1 . Разом із тим, заявник не надав доказів того, що він виконав умови Постанови КМУ 845 і надав до органу казначейства документи, передбачені п. 6 Постанови - заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка і оригінал виконавчого документа.

У зв`язку з зазначеним бездіяльність Державної казначейської служби України відсутня.

Також звернув увагу на безпідставність посилання заявника на постанову ВСУ від 01.04.2019р. у справі № 200/7261/13, оскільки обставини вказаної справи не є однаковими з обставинами цієї скарги. В постанові ВСУ від 01.04.2019р. у справі № 200/7261/13 мова йде про виконання судового рішення щодо стягнення коштів з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету, тобто судами у вказаній справі Державне казначейство України помилково сприйняте як безпосередній боржник, що потягло за собою висновки про добровільність виконання судового рішення та порушення майнового права стягувана.

Натомість по справі № 201/17000/17 кошти стягнуті з Державного бюджету, який і є боржником, а Державна казначейська служба України здійснює лише списання коштів з Державного бюджету в межах та в порядку Постанови КМУ 845.

Заявник просить у скарзі визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України, яка полягає у невиплаті боргу, але виплата боргу не відноситься до повноважень Державної казначейської служби України, остання не є боржником у справі № 201/17000/17, тому лише уповноважена здійснювати безспірне списання коштів в межах і в порядку, визначеними Постановою КМУ 845. Заявником не доведена незаконній дій, рішень, чи бездіяльність ДКСУ щодо здійснення безспірного списання коштів.

У клопотаннях про закриття провадження зазначав, що оскаржити дії чи бездіяльність Державної казначейської служби України можливо виключено в порядку КАС України. Крім того, заявник вже звертався і аналогічною скаргою до суду, провадження за якою було закрите внаслідок предметної непідсудності суду загальної юрисдикції. Просив закрити провадження по справі та відмовити в задоволенні скарги.

Заявник в судовому засіданні вимоги скарги підтримав і просив її задовольнити, додатково посилаючись на те, що держава є учасником цивільних правовідносин, тому скарга підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства оскільки він оскаржує бездіяльність Держави Україна. З цих підстав суд невірно виправив описку в ухвалі про відкриття провадження. Верховним Судом прийнято ряд суперечливих рішень щодо підсудності таких справ. Правовідносини у цій скарзі регулюються статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішеннями Європейського суду з прав людини від 22.11.2007р. у справі «Заїченко проти України» та від 06.12.2018р. «Аграчов та інші проти України», іншими пілотними рішенням Європейського суду з прав людини, постановою Верховного Суду від 01.04.2019р. у справі № 200/7261/13. Пояснив, що він не звертався до суду за отриманням виконавчого листа, оскільки рішення суду направлено до органів Державної казначейської служби України, а тому має бути виконане добровільно. Вважав, що подання виконавчого листа до виконання є недоцільним, оскільки рішення суду все одно виконане не буде Державною казначейською службою України і, як зазвичай, буде відмовлено у його виконанні, що вже було встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2013р. Якщо він пред`явить виконавчий лист до Державної казначейської служби України, то не зможе пред`явити його до Департамента Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України для виконання у примусовому порядку.

Представник Державної казначейської служби України в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував, просив закрити провадження по скарзі, з підстав, аналогічним у відзиві і клопотаннях про закриття провадження.

Вислухавши в судовому засіданні учасників справи, дослідивши матеріали справи, наявні у справі докази, суд приходить до такого висновку.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 447 ЦПК України передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами, права чи свободи яких порушено, до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі ст. 449 ЦПК України та ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» відповідну скаргу може бути подано протягом 10 днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів; а також у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій.

В судовому засіданні встановлено, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018р. у справі № 201/17000/17 за заявою ОСОБА_1 стягнуто на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним затриманням його співробітниками міліції 14.09.2009р., за рахунок коштів державного бюджету 10 000 грн.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.05.2018р. ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018р. змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні заяви про стягнення моральної шкоди і змінено ухвалу, збільшивши розмір стягнутої шкоди з 10 000 грн. до 30 000 грн.

За результатами оскарження Державною казначейською службою України ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.02.2018р. про повернення апеляційної скарги апелянту, постановою Верховного Суду від 08.05.2019р. ухвалу апеляційного суду від 09.02.2018р. скасовано і повернуто справу для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за скаргою казначейської служби, а постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.05.2018р. залишено без змін.

За результатами розгляду апеляційної скарги Державної казначейської служби України, постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.10.2019р. ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018р. змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні заяви про стягнення моральної шкоди і змінено ухвалу, збільшивши розмір стягнутої шкоди з 10 000 грн. до 30 000 грн.

Як вказує заявник, копія постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.05.2018р. була направлена цим судом до Державної казначейської служби України листом від 10.05.2018р. разом із заявою від 22.05.2018р. про виконання цього рішення стягувачем.

Судом також установлено, що заявник вже завертався до суду зі скаргою на бездіяльність Державної казначейської служби України. Ухвалою Бабушкінського районного суду (суддя Женеску Є.В.) від 20.12.2018р. по справі № 201/17000/17 (провадження 4-с/2011/18) провадження по справі було закрите у зв`язку із тим, що скарга не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду першої інстанції залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.03.2019р. по справі № 22-ц/803/4267/19 колегією суддів у складі головуючого Свистунової О.В., суддів Красвітної Т.П. і Єлізаренко І.А.

Водночас, норми ЦПК України і Закону України «Про виконавче провадження» не обмежують право стягувача повторно звертатися зі скаргою щодо невиконання рішення суду на всій стадії виконання рішення, при тому, що заявник додатково визначив у цій скарзі заінтересованою особою Державу Україна, тому суд вважає, що провадження не може бути закрите на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються органами доходів і зборів, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання.

Аналогічне положення закріплено в ч. 1 ст. 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», відповідно до якого примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Для проведення виконавчих дій виконавець за потреби залучає понятих, працівників поліції, представників органів опіки і піклування, інших органів та установ у порядку, встановленому цим Законом.

Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (частини 1, 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України від 05.06.2012р. № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901-VI), який встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

За нормами Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державне підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Законом № 4901-VI також визначено порядок виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу. Так, статтею 3 цього Закону передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015р. № 215 (далі - Положення № 215), Держказначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно з п. 3 Положення № 215 основними завданнями Держказначейства є: 1) реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; 2) внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах.

Пунктом 9 Положення № 215 передбачено, що Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

16.02.2013р. набрав чинності в новій редакції Порядок виконання рішень, який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 р. № 45).

За правилами пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

За положеннями зазначеного Порядку виконання рішень безспірне списання коштів за рішенням судів здійснюється з рахунків боржника у межах відкритих асигнувань, а в разі їх відсутності територіальний орган Держказначейства надсилає боржнику вимогу, якою зобов`язує здійснити дії, спрямовані на виконання рішення суду та пошук відкритих асигнувань. У такому випадку орган Держказначейства може заборонити боржнику здійснювати інші видатки, окрім захищених статей, передбачених Бюджетним кодексом України.

Аналіз наведеного законодавства в сукупності дає підстави для висновку, що Держказначейство не є ані органом примусового виконання судових рішень, ані учасником, зокрема стороною виконавчого провадження і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а є встановленою Законом № 4901-VI особою здійснювати гарантоване державою забезпечення виконання рішень суду способом безспірного списання коштів з рахунку боржника (державного органу, державного підприємства або підприємства, примусова реалізація майна якого забороняється) у визначених Законом № 4901-VIвипадках та з урахуванням установлених ним особливостей за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до положень пункту 15 Порядку виконання рішень дії органів Держказначейства з виконання виконавчих документів можуть бути оскаржені до Держказначейства або суду. Проте ні в цьому Порядку, ні в Законі № 4901-VI не зазначено, до якого суду оскаржуються рішення, дії або бездіяльність органів Держказначейства.

Разом з тим Закон України «Про виконавче провадження» установлює правило, згідно з яким рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 11 ст. 74 цього Закону). Водночас можливість та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів Держказначейства цим Законом не визначено.

Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», який визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус, також не визначено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів Держказначейства.

Як уже було зазначено, Держказначейство - не орган примусового виконання судових рішень, а згідно з пунктом 1 Положення № 215 центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів, який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

У свою чергу, згідно зі статтею 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно із ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вказаний висновок суду узгоджується з висновком Великої палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.06.2018р. у справі № 916/1227/16.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019р. у справі № 199/9550/15-ц також дійшла висновку, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів ДКСУ при виконанні судових рішень, ухвалених у порядку цивільного судочинства, статтею 383 ЦПК України не передбачено.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Оскільки іншого порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності інших органів, які виконують судові рішення при вчиненні виконавчих дій не передбачено, такі дії підлягають оскарженню у позовному провадженні в порядку адміністративного судочинства.

Зазначений порядок є універсальним і відповідає вимогам ефективного захисту сторін виконавчого провадження у разі вчинення виконавчих дій іншими органами та установами, а не державними чи приватними виконавцями.

У цій постанові Великої палати Верховного Суду (від 13.02.2019р. у справі № 199/9550/15-ц) міститься посилання на те, що аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.12.2018р. у справі № 204/2221/17 (провадження № 14-416цс18).

Тому розгляд такої справи у порядку цивільного судочинства є помилковим. Відтак, скарга заявника не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, провадження у справі підлягає закриттю.

Стосовно відповідальності Держави України за цією скаргою, то суд вважає за необхідне зазначити зазначає таке.

Перш за все слід вказати, що у заяві, що надійшла до суду 03.12.2019р. (а.с. 36) заявник вказував, що суд невірно виправив описку в ухвалі про відкриття провадження, оскільки він не вказував у скарзі, що Державу Україна представляє Державна казначейська служба України, а оскаржує він саме бездіяльність учасника цивільних відносин Держави Україна.

Пороте таке твердження не відповідає дійсності, оскільки під час розгляду скарги в судовому засіданні 18.11.2019р., що здійснювалося за допомогою фіксації технічними засобами, суд неодноразово уточнював у заявника склад осіб, які приймають участь у скарзі, на що заявник повідомив, що у скарзі він вказав двох «відповідачів», оскільки у скарзі вказував, що першого відповідача - Державу Україна «процедурно представляє другий» «Державна казначейська служба України» (а.с. 1), а тому у справі два «відповідача»: 1) Держава Україна в особі Державної казначейської служби України; 2) Державна казначейська служба України.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України.

Спір позивача про відшкодування державою коштів на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету вже вирішений судом, рішення у справі набрало законної сили, тому підлягає виконанню Державною казначейською службою України у відповідності до Порядку, затвердженого Постановою КМУ від 03.08.2011р. № 845.

Предметом скарги є бездіяльності щодо невиконання судового рішення, а не відповідальність держави за заподіяну шкоду. Держава не виступає відповідачем по скарзі, оскільки предметом оскарження є невиконання рішення, а не розгляд справи по суті. В свою чергу, гарантоване державою забезпечення виконання рішень суду способом безспірного списання коштів з рахунку боржника здійснює Державна казначейська служба України.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.12,81,133, 141, 142, 258, 259, 263-268, 423, 429 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Державної казначейської служби України про зобов`язання негайно виплатити борг - закрити.

Роз`яснити заявникові, що справа відноситься до предметної юрисдикції адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складений 09 грудня 2019 року.

Суддя Наумова О.С.