Справа № 466/6606/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/214/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м.Львів

Справа № 466/6606/16

Провадження № 22ц/811/214/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Крайник Н.П., Струс Л.Б.

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду м.Львова, ухвалене у м.Львові 25 липня 2017 року (суддя Невойт П.С.)

у справі за позовом Брюховицької селищної ради до ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, з участю третьої особи: ОСОБА_5,

про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

встановив:

25 липня 2016 року Брюховицька селищна рада звернулася з позовом, з урахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про витребування із незаконного володіння від ОСОБА_2 та ОСОБА_4 земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,15 га; скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності на об'єкт нерухомого майна за № 10569063 від 27 липня 2015 року про право власності ОСОБА_4 у розмірі 1/100 частки і запис № 10568729 від 27 липня 2015 року про право власності ОСОБА_2 у розмірі 99/100 часток на спірну земельну ділянку, здійснених на підставі договору дарування від 27 липня 2015 року за № 1501, стягнення з відповідачів судових витрат.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2011 року, з урахуванням ухвали від 21 березня 2016 року про виправлення описки, у справі за позовом ОСОБА_6 до Брюховицької селищної ради, Управління Держкомзему у м. Львові, Львівського міського відділу Львівської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні заїздом до житлового будинку, визнання недійсними і скасування рішення селищної ради та державних актів; визнано недійсними та скасовано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5 від 8 травня 2007 року, зареєстровану в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_6 у користуванні заїздом до житлового будинку АДРЕСА_2 шляхом демонтажу огорожі. У зазначеній частині рішення суду першої інстанції залишено без змін рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2012 року. Відповідно до судового рішення право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, перейшло до територіальної громади в особі Брюховицької селищної ради. Однак, земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,15 га, 27 липня 2015 року ОСОБА_5 відчужила ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі договору дарування у частках відповідно 99/100 і 1/100.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2017 року позов Брюховицької селищної ради задоволено. Витребувано з незаконного володіння від ОСОБА_2 та ОСОБА_4 земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,15 га. Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності на об'єкт нерухомого майна (спірну земельну ділянку) за № 10569063 від 27 липня 2015 року про право власності ОСОБА_4 у розмірі 1/100 частки і запис № 10568729 від 27 липня 2015 року про право власності ОСОБА_2 у розмірі 99/100 частки, здійснені на підставі договору дарування від 27 липня 2015 року за № 1501. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 В апеляційній скарзі зазначає, що таке є незаконним та необґрунтованим. Стверджує, що рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2017 року в частині визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 не було звернуто до виконання, строк на звернення рішення до виконання пропущений, державна реєстрація права власності за ОСОБА_5 не була скасована і залишилась чинною. Відтак відчуження земельної ділянки є правомірним. Посилається на те, що земельна ділянка, яка є предметом спору, не може бути витребувана на користь Брюховицької селищної ради, оскільки на ній на законних підставах розташований житловий будинок. Земельна ділянка перебуває у правомірному користуванні власників будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Відповідно до довідки Відділу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 23 травня 2017 року №Д-33/0-0.37-30/139-17 на момент укладення договору дарування земельна ділянка була зареєстрована за ОСОБА_5 та не належала до земель комунальної власності. Тому Брюховицька селищна рада не володіє правом на її витребування. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України у чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення редакції кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Згідно зі ст.3, ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 213 ЦПК України у зазначеній вище редакції визначалося, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Цивільний процесуальний кодекс України у чинній редакції передбачає, що відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наступного.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 25 липня 2011 року, з урахуванням ухвали від 21 березня 2016 року про виправлення описки, по справі за позовом ОСОБА_6 до Брюховицької селищної ради, Управління Держкомзему у м. Львів, Львівського міського відділу Львівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні, визнання недійсним рішення, скасування державних актів; визнано недійсним та скасовано п. 1.13, 1.14 рішення 18-ої сесії 24 скликання Брюховицької селищної ради №584 від 29 грудня 2005 року «Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок в смт. Брюховичі» в частині затвердження ОСОБА_5 технічної документації для видачі державного акту на право приватної власності на землю і передачу земельної ділянки у приватну власність площею 0,15 га та 0,1231 га відповідно для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд та для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1

Визнано недійсними та скасовано державні акти на право приватної власності на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_5 від 8 травня 2007 року, зареєстровані в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю № 00858 серія НОМЕР_1 та №00859 серія НОМЕР_2. Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_6 у користуванні заїздом до житлового будинку АДРЕСА_2 шляхом демонтажу огорожі.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2012 року рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 25 липня 2011 року в частині визнання недійсним та скасування рішення Брюховицької селищної ради №584 від 29 грудня 2005 року про передачу у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,1231 та для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду встановлено, що під час передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_5 до матеріалів технічної документації не надано письмових доказів про закріплення земельної ділянки за будинковолодінням АДРЕСА_1, а також відомостей щодо розміру та конфігурації такої. Відсутня також первинна документація на спірну земельну ділянку, зокрема, рішення про виділення земельної ділянки за зазначеною адресою батькам сторін для будівництва та обслуговуання жилого будинку (ОСОБА_5 та ОСОБА_6.). За відсутності зазначених відомостей та погодження меж земельної ділянки з ОСОБА_6, селищна рада з порушенням вимог закону передала у власність відповідача ОСОБА_5 частину земельної ділянки, якою сторони користувалися спільно з часу спорудження на ній позивачем житлового будинку та яка не була попередньо розподілена між сторонами, чи визначено у передбаченій законом процедурі порядок користування нею.

У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою про закінчення виконавчого провадження від 29 квітня 2013 року в частині виконання рішення Шевченківського районного суду м.Львова у справі за позовом ОСОБА_6 до Брюховицької селищної ради, Управління Держкомзему у м.Львів, Львівського міського відділу Львівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні заїздом до житлового будинку, рішення виконано та демонтовано огорожу. В судовому засіданні ОСОБА_5 підтвердила факт перенесення огорожі на виконання рішення суду і що на час розгляду даного спору заїздом користується ОСОБА_6

Рішенням від 19 лютого 2014 року № 919 «Про розроблення детального плану території в районі вулиці Вербова в смт. Брюховичі» Брюховицькою селищною радою замовлено розроблення детального плану території в районі вулиці Вербова в смт. Брюховичі відповідно до ДБНСіП, генерального плану смт. Брюховичі.

З проектного плану вбачається, що на місці демонтованої огорожі запропоновано проїзд до ділянки ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2, на якій знаходиться належний йому на праві власності житловий будинок.

Матеріалами справи стверджується, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 проживають за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач та третя особа визнали, що з квітня 2013 року вони разом з ОСОБА_6 спільно користуються ділянкою загального користування - заїздом до будинку АДРЕСА_2 Зазначена ділянка знаходилася у межах ділянки, переданої у власність ОСОБА_5 згідно державного акту на право приватної власності на землю № 00859 серії НОМЕР_2.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Інформаційної довідки №43443584 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна власниками земельної ділянки площею 0,15 га кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності на підставі договору дарування від 27 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаревич О.О., є ОСОБА_2 (99/100) та ОСОБА_4 (1/100). Тобто, на момент укладення договору дарування відповідач знала про рішення суду щодо визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку № 00859 серії НОМЕР_2, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5 від 8 травня 2007 року, зареєстровану в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю.

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності від 26 лютого 1971 року житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_9 Зазначений будинок ОСОБА_5 успадкувала після смерті ОСОБА_9 відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 14 серпня 1996 року. Після набуття у власність вказаного будинку ОСОБА_5 приватизувала земельну ділянку площею 0,15 га, яку 27 липня 2015 року подарувала відповідачам у справі (ОСОБА_2 - 99/100, ОСОБА_4 - 1/100 частку).

Судом встановлено, що станом 27 липня 2015 року на час укладення договору дарування земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_3, між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, яка діяла у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, відповідачу та третій особі було відомо, що первинне рішення про передачу у власність спірної земельної ділянки було визнано недійсним, а також частина земельної ділянки як спільний заїзд перебувала у користуванні ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права користування і власності земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Окрім цього, ч.1 ст.1212 цього Кодексу передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути це майно. Частиною 1 статті 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Оскільки відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 набули право власності на спірне майно в особи, яка не мала права його відчужувати, тобто не у власника і не в особи, яка вправі була ним розпоряджатися, - спірне майно підлягає поверненню законному власнику та розпоряднику.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення та в користь позивача належить витребувати спірну земельну ділянку з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 і ОСОБА_4

Зважаючи на те, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та обмежень, то повноцінний захист прав та інтересів позивача можливий шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння останнього набувача в сукупності із скасуванням державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за особами, які незаконно набули це право.

Суд мотивував свої висновки, що позивачем не пропущено позовну давність у цьому спорі, про застосування якої відповідачем ОСОБА_2 подано заяву, оскільки з правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі за № 6-43цс17, вбачається, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Оскільки про порушене право Брюховицька селищна рада дізналася 14 грудня 2015 року згідно відповіді відділу Держгеокадастру у м.Львові за №18-1323-0.2-6154/2-15 про те, що земельна ділянка площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_3, розташована за адресою: АДРЕСА_1, відчужена ОСОБА_5 27 липня 2015 року відповідачам по справі. Позов подано до суду в межах строку позовної давності - 27 липня 2016 року.

Судом першої інстанції на підставі аналізу наявних у справі доказів встановлено,що на момент укладення договору дарування ОСОБА_2 було відомо про рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2011 року, з урахуванням ухвали від 21 березня 2016 року про виправлення описки, та рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2012 року щодо визнання недійсними та скасування державних актів на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану на АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_5 від 8 травня 2007 року, зареєстровану в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю. Станом на 27 липня 2015 року на час укладення договору дарування між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 вказаної земельної ділянки у відповідних частках 99/100 та 1/100 відповідачу та третій особі було відомо про те, що рішення про передачу у власність спірної земельної ділянки було визнано недійсним, а також частина земельної ділянки як спільний заїзд перебувала у користуванні ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2011 року ОСОБА_5 позбавлено права власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, у зв'язку із чим вона не мала права відчужувати спірну земельну ділянку відповідачам у справі. Рішенням суду, яке є обов'язковим до виконання, скасовано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_5 та рішення Брюховицької селищної ради Львівської області про передачу вказаної земельної ділянки ОСОБА_5, яка успадкувала лише будинок АДРЕСА_1 а не земельну ділянку, яка є власністю територіальної громади в особі Брюховицької селищної ради. ОСОБА_5 як землекористувач, а не власник спірної земельної ділянки, не мала права на відчуження земельної ділянки без попереднього отримання її у власність з врахуванням прав суміжного землекористувача ОСОБА_6 на заїзд до свого будинку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Оскаржуване рішеннявідповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи. Судом правильно оцінено встановлені фактичні обставини і правильно визначено юридичні наслідки цих обставин.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розподіл судових витрат судом першої інстанції проведено у відповідності до вимог статті 88 ЦПК України у чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення редакції.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с та н о в и в:

Залишити рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 25 липня 2017 року без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 січня 2019 року.

Головуючий

Судді