КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №356/516/18 головуючий у суді І інстанції: Лялик Р.М.
провадження №22-ц/824/3828/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Мельника Я.С., Сержанюка А.С.,

секретар судового засідання: Чорнобривець В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Березанського міського суду Київської області від 03 грудня 2018 року у складі судді Лялика Р.М. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5, обґрунтовуючи його тим, що 22 вересня 2007 року між нею та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. За час спільного проживання подружжя було придбано майно, а саме автомобіль марки Hyundai Tucson, 2008 року випуску, вартість якого на момент придбання становила 125800,00 грн.. Рішенням Березанського міського суду Київської області від 10 жовтня 2016 року шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано. Вказує, що їй стало відомо, що під час перебування у шлюбі, 09 серпня 2016 року, ОСОБА_3 відчужив автомобіль своїй матері ОСОБА_5 за 20000,00 грн., в той час як його ринкова вартість у відповідності до звіту про незалежну експертну оцінку становить 216520,00 грн.. Оскільки відчужений автомобіль є неподільною річчю, був зареєстрований на ім'я відповідача та перебував у його користуванні, був відчужений останнім без відома позивача, вважає, що як співвласник спірного майна має право отримати грошову компенсацію за свою частку у праві власності на автомобіль.

Тому, позивач ОСОБА_4 просила суд визнати автомобіль марки Hyundai Tucson, д.н.з НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_1, 2008 року випуску, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_3; стягнути з ОСОБА_3 грошову компенсацію половини вартості спірного автомобіля в розмірі 108260,00 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 03 грудня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 автомобіль марки Hyundai Tucson, д.н.з НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_1, 2008 року випуску.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію половини вартості автомбіля марки Hyundai Tucson, д.н.з НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_1, 2008 року випуску, в розмірі 108260,00 грн..

Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, і неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати. Вважає, що суд першої інстанції не дослідив докази, що свідчать про відсутність у позивача коштів на придбання спірного автомобіля. Вказує, що звіт про незалежну оцінку транспортного засобу є надуманим.

ОСОБА_4 надала відзив на апеляційну скаргу у якому вказала, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін. Зазначила, що відповідач не надав іншого звіту на підтвердження своїх заперечень.

ОСОБА_5 відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відчуження спірного автомобіля відповідачем мало місце проти волі дружини, без її згоди та не в інтересах сім'ї, чим порушено права останньої як співвласника в праві спільної сумісної власності подружжя, відтак, вартість автомобіля повинна враховуватись при поділі спільного майна подружжя. Крім того, суд не вбачав підстав для визнання спірного автомобіля особистим майном відповідача, так як будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження його придбання відповідачем за особисті кошти суду надано не було.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1, 2 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ч.2 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши його у Постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15.

Судом установлено, що 22 вересня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ОК № 051321, актовий запис №174, зареєстрованим 22 вересня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області (а.с.7,64).

Відповідно до біржового договору (угоди) від 05 квітня 2008 року, ОСОБА_3 відчужив належний йому транспортний засіб ВАЗ 2109, д.н.з. НОМЕР_5, номер кузова (шасі) НОМЕР_4, на користь ОСОБА_7 (а.с.69).

17 квітня 2008 року за договором № КР-17 04 08-1 ОСОБА_3 придбав автомобіль HyundaiTucson в комплектації Tucson 2.0 GLS 2WD вартістю 125800,00 грн. (а.с.9-10).

У подальшому, згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №3241/2016/000456, укладеного 09 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, автомобіль НОМЕР_2, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1, 2008 року випуску, був відчужений на користь ОСОБА_5 та перереєстрований на нового власника, що підтверджується довідкою Територіального сервісного центру №3241 Регіонального сервісного центру МВС України в Київській області від 16 лютого 2018 року за вих.№ Т-20 (а.с.25,26-27).

Рішенням Березанського міського суду від 10 жовтня 2016 року, що набрало законної сили 21 жовтня 2016 року, шлюб, укладений 22 вересня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, розірвано (а.с.8).

У відповідності до звіту про незалежну оцінку транспортного засобу, виконаного 13 червня 2018 року ТОВ «Консалт-С», оцінювач ОСОБА_8, ринкова вартість автомобіля HyundaiTucson, номер кузова (шасі) НОМЕР_1, станом на дату оцінки, становить 216520,00 грн. (а.с.19-32).

Згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_6, виданого 14 серпня 2018 року Носівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, актовий запис №4, ОСОБА_6 змінила прізвище на «Шевченко».

Апеляційний суд вважає, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, і доходить висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 не надав суду доказів, що свідчили б про придбання ним спірного автомобіля за власні (особисті) грошові кошти.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв'язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на спільне майно.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03жовтня 2018 року у справі №127/7029/15ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив докази, що свідчать про відсутність у позивача коштів на придбання спірного автомобіля, а кошти були особистими ОСОБА_3, які він заробив в Португалії, спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення, оскільки судом було досліджено ксерокопію закордонного паспорту свідповідача, і біржовий договір (угоду) від 05квітня 2008 року, з яких не вбачається належність коштів саме ОСОБА_3 Інших доказів відповідачем суду надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що звіт про незалежну оцінку транспортного засобу є надуманим, також відхиляються апеляційним судом, оскільки такі доводи ґрунтуються виключно на припущеннях відповідача. Крім того, відповідачем не було надано будь-якого іншого звіту як доказу на підтвердження його заперечень, а отже суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 03 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «19» березня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіЯ.С. Мельник А.С. Сержанюк