ПОСТАНОВА

Іменем України

23 січня 2019 року м. Кропивницький

справа № 405/6598/17

провадження № 22-ц/4809/266/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, від імені якого діє законний представник ОСОБА_1, представник - адвокат ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5, представник за довіреністю - ОСОБА_6

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2018 року у складі судді Шевченко І. М. у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, від імені якого діє законний представник ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у володінні та користуванні майном та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, від імені якого діє законний представник ОСОБА_1 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у володінні та користуванні майном.

Зазначали, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 липня 2011 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачам та відповідачу у рівних частках, по ? частки кожному. ОСОБА_1 є колишньою дружиною відповідача, від шлюбу з яким у них народились діти ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. В даний час у належній їм квартирі зареєстровані відповідач, його малолітній син від другого шлюбу ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та позивачі. З 10 грудня 2014 року вони в квартирі не проживають, оскільки відповідач створив їм нестерпні умови для спільного проживання та спонукав виїхати з квартири. В квартирі проживають відповідач, його друга дружина та їх спільна дитина.

Відповідач замінив замок на вхідних дверях квартири та протиправно створює їм перешкоди в користуванні житлом, відмовляє їм у доступі для користування їх житлом. Ключі від квартири у них відсутні.

17 серпня 2017 року відповідачу була направлена вимога про усунення перешкод співвласникам квартири у володінні та користуванні квартирою. Було запропоновано добровільно надати доступ до помешкання та видати ключ від вхідних дверей або передати ключ для виготовлення дублікату. Також було запропоновано погодити порядок користування квартирою між співвласниками відповідно до часток у праві власності та висловлено готовність прийняти, обговорити та виконати, у разі наявності, зустрічні пропозиції відповідача, а також умови щодо порядку володіння та користування спільною нерухомістю. У відповіді відповідач повідомив, що замок на вхідних дверях не змінювався, ключ від замку є у ОСОБА_1 і до квартири можна потрапити у будь-який час.

02 вересня 2017 року вона зі свідками біля спірної квартири склали акт, що ключі від квартири у ОСОБА_1 відсутні і доступ до квартири не можливий.

26 вересня 2017 року відповідачу була направлена повторна вимога про усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою, повідомлена дата складання акту в присутності свідків на 07 жовтня 2017 року, яку було перенесено на 22 жовтня 2017 року про що відповідач був повідомлений. 22 жовтня 2017 року відповідач доступу до квартири позивачам не надав, дверей не відкрив, про що був складений відповідний акт.

Просили зобов?язати відповідача не чинити їм перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у квартиру та передачі ОСОБА_1 дублікату ключів від вхідних дверей квартири, стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 640 грн.

У грудні 2017 року ОСОБА_5 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Зазначав, що на підставі свідоцтва про право власності від 20 липня 2011 року він, ОСОБА_1 та їх діти ОСОБА_3, ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Після припинення шлюбних відносин він з ОСОБА_1 дійшли згоди, що вона продасть йому належну їй ? частину квартири за 78000 грн. 23 вересня в присутності свідка ОСОБА_8 він передав ОСОБА_1 78000 грн., про що нею складена розписка, датована 02 вересня 2016 року. Також вони домовились, що між ними буде укладено договір купівлі-продажу, проте до цього часу ОСОБА_1 так і не відчужила на його ім?я належну їй ? частину квартири, отримані кошти повертати також відмовляється. У грудні 2014 року ОСОБА_1 разом з дітьми добровільно виїхала з квартири у зв?язку із створенням нею нової сім?ї. З того часу замок на вхідних дверях у квартирі не змінювався. Діти часто приходять до нього в гості, іноді з ОСОБА_1 Жодних перешкод у користуванні квартирою він не створює. Ним самостійно здійснюються всі витрати на утримання квартири, участі у цих витратах ОСОБА_1 не бере, тому зобов?язана сплатити йому частину виплат, здійснених ним за утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 502 грн. 20 коп., за користування електроенергією у розмірі 4358 грн. 76 коп.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 5860 грн. 96 коп. та судовий збір в розмірі 640 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 грудня 2017 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення коштів прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, від імені якого діє законний представник ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у володінні та користуванні майном (а.с.66).

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, від імені якого діє законний представник ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у володінні та користуванні майном задоволено. Зобов?язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення до квартири та передати їм ключі від вхідних дверей квартири. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову, ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в позові. Зазначає, що судом було помилково встановлено, що ним чиняться перешкоди позивачам у користуванні житлом, оскільки цей факт не було доведено належними доказами. Надані позивачем докази, а саме акти від 02 вересня 2017 року та 22 жовтня 2017 року, складені за участі ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які були допитані у судовому засіданні у якості свідків, безпідставно прийняті судом до уваги, оскільки свідки не могли вказати за якою адресою вони складали акти та вказати приблизно номер будинку та квартиру, до якої вони приходили разом з позивачами. Також свідки пояснили, що жодних документів, які б підтверджували право власності позивачів на квартиру вони не бачили. Пояснення свідків та акти не можуть доводити, що вони дійсно бачили, що ним дійсно чиняться позивачам перешкоди у користуванні належним їм житлом.

Апеляційне провадження відкрито 18 грудня 2018 року, зазначено, що справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справи (а.с.195). Ухвалою від 11 січня 2019 року призначено розгляд справи на 23 січня 2019 року (а.с.211).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду в частині задоволення первісного позову залишити без змін. Зазначає, що суд дійшов правомірного висновку щодо обґрунтованості вимог позивачів, доведеності під час розгляду справи належними доказами, а відтак є законним та обґрунтованим. Натомість в апеляційній скарзі відповідач наводить доводи, які не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді першої інстанції. Відповідач, починаючи з вересня 2017 року, жодним чином не висловив свою готовність передати ключі від вхідних дверей квартири позивачам, а лише обрав позицію запеклого супротиву в доступі до квартири поза межами законодавчого поля та загальноприйнятих норм моралі. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки суду, не доведено порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с.203-205).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суду дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чиє інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти будь-які дії щодо свого майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Всім власникам забезпечуються рівні умови захисту і здійснення своїх прав володіння, користування і розпорядження своїм майном (частини 1, 3, 7 ст. 319 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду громадян (ч.4 і ч.5 ст.319 ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідачі на підставі свідоцтва про право власності є співласниками квартири АДРЕСА_1 (а.с.12-15), їх місце проживання зареєстровано в цій квартирі (а.с.6,17).

Разом з тим відповідачі в квартирі не проживають, доступу до цієї квартири не мають, що підтверджується актами (а.с.22-27) та поясненнями свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_8

Факт не проживання позивачів у квартирі відповідач не оспорює, але пояснює це тим, що вони добровільно виїхали із спірної квартири в грудні 2014 року.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про необхідність усунення перешкод позивачам у володінні та користуванні належною їм на праві спільної часткової власності квартирою. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення в частині вирішення позову про усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, однак підстави для переоцінки доказів апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні.

Рішення суду в частині вирішення зустрічного позову в апеляційному порядку не оскаржується.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові не встановлено.

Керуючисьп.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2018 року в частині вирішення позову про усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 23 січня 2019 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко