ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Єдиний унікальний номер справи № 520/15263/17

Апеляційне провадження 22-ц/813/7213/19

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника Аврамець Олени Миколаївни в інтересах приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Харківське автотранспортне підприємство №16363» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2019 року у складі судді Бескровного Я.В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Харківське автотранспортне підприємство №16363» (далі- ПАТ «Харківське автотранспортне підприємство №16363», підприємство), правонаступником якого є товариство з додатковою відповідальністю «Харківське автотранспортне підприємство №16363» (далі- ТДВ «Харківське автотранспортне підприємство №16363»), приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі-ПрАТ СК «ПЗУ Україна», товариство) та ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі-ДТП).

Свої вимоги обґрунтовував тим, що внаслідок ДТП, яка сталася 21 червня 2017 року, з вини водія транспортного засобу VOLVO F12 та причепу SCHMITZ-SKO 24, якими керував ОСОБА_2 , було завдано механічні пошкодження автомобілю HYUNDAI TUCSON під його керуванням. Також було завдано шкоди його здоров`ю.

На момент скоєння ДТП, ОСОБА_2 виконував завдання за трудовим договором з ПАТ «Харківське автотранспортне підприємство №16363». Обидва транспортні засоби, якими керував ОСОБА_2 були застраховані у ПрАТ СК «ПЗУ Україна».

У відшкодування шкоди ПрАТ СК «ПЗУ Україна» сплатила йому страхове відшкодування в розмірі 86 164,00 грн. за матеріальну шкоду та 2464,08 грн. за шкоду здоров`ю.

Посилаючись на вказані обставини та у зв`язку з тим, що страхове відшкодування було виплачено частково, позивач просив суд стягнути з трьох відповідачів солідарно:

-70 604,57 грн. в рахунок матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП;

-3 000 грн. в рахунок відшкодування витрат на складення звітів про визначення вартості матеріального збитку;

-100 000 грн. в рахунок шкоди, завданої здоров`ю.

Крім того, просив стягнути з ТДВ «Харківське АТП №16363» та ОСОБА_2 солідарно 5 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди (т.1а.с.1-5).

ПрАТ СК «ПЗУ Україна» позов не визнало, посилаючись на те, що страхова компанія належним чином та в повному обсязі виконала свої зобов`язання за договором страхування, сплативши позивачу страхове відшкодування.

ТДВ «Харківське автотранспортне підприємство №16363» позов не визнало, посилаючись на те, що позивач не є власником авто; позивачем не надано звіт №0049 про визначення вартості матеріального збитку та висновок експерта №6083 від 15 листопада 2017 року в повному обсязі; відсутності впевненості, що розлад здоров`я ОСОБА_1 , підтверджений епікризом №10082, стався внаслідок ДТП; що позивачем не доведено моральної шкоди та причинного зв`язку із протиправністю діяння.

ОСОБА_2 позов не визнав, посилаючись на те, що позивачем по справі може бути лише підприємство, якому належить пошкоджений автомобіль, до того ж шкода вже компенсована страховиком. Шкода здоров`ю не відомо в чому полягає, а наданий позивачем виписний епікриз з лікарні є сфальсифікованим доказом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 70 604,57 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 50 000 грн. в рахунок відшкодування шкоди заподіяної здоров`ю.

Стягнуто з ПАТ «Харківське автотранспортне підприємство №16363» на користь ОСОБА_1 позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. та судові витрати в розмірі 3 000 грн. (т.2а.с.128-131).

Рішення суду, зокрема, мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_2 на момент ДТП перебував у трудових відносинах з ПАТ «Харківське АТП №16363» на посаді водія, і обидва транспортні засоби якими він керував, на момент настання страхового випадку 21 червня 2017 року, були застраховані за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ПрАТ СК «ПЗУ Україна». На підставі ст.1192 ЦК України, враховуючи визначену звітом №0049 від 21 червня 2017 року оцінювача СПД ОСОБА_3 вартість матеріального збитку за пошкоджене авто в розмірі 156 169,61 грн., за вирахування 85 565,04 грн. отриманих позивачем, ПрАТ СК «ПЗУ Україна» повинен відшкодувати ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 70 604,57 грн. (156 169,61-85 565,04).

Стягуючи з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» на користь позивача 50 000 грн. в рахунок відшкодування шкоди,завданої здоров`ю, суд першої інстанції керувався ч.ч.1,2 ст.1195 ЦК України, а також принципами справедливості і співмірності, та виходив з того, що ОСОБА_1 знаходився на лікуванні з липня 2017 року до травня 2018 року, що розмір мінімальної заробітної плати за вказаний період склав 84 741 грн.

Стягуючи з ПАТ «Харківське АТП №16363» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. суд першої інстанції керувався ст.1172 ЦК України та виходив з того, що зазначений розмір буде достатнім для відшкодування позивачу моральних страждань, які виразилися у фізичному болю, душевних страждань і психічних переживань через ДТП, пошкодження майна, порушення звичного образу життя у зв`язку із відсутністю можливості користуватися автомобілем, необхідністю звертатися до медичних закладів з метою проходження досліджень та діагностик тощо.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі представник Аврамець О.М. в інтересах ПрАТ СК «ПЗУ Україна» просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до товариства в повному обсязі (т.2а.с.138-141).

В апеляційній скарзі ТДВ «Харківське АТП №16363» просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до підприємства в повному обсязі (т.2а.с.156-164).

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Мотивуючи апеляційну скаргу представник товариства Аврамець О.М. , зокрема, зазначила, що суд першої інстанції:

- не вірно визначив розмір завданої позивачу шкоди. оскільки згідно з зобов`язуючою пропозицією розмір залишків транспортного засобу позивача "Hyundai Tucson" становить 70 000 грн. Враховуючи, що ринкова вартість ТЗ до ДТП складала 156 164,00 грн і є нижчою за вартість відновлюваного ремонту 201 161,83 грн, то позивачу, в якості страхового відшкодування, підлягала сплаті різниця між вартістю до та після ДТП - 86 164,00 грн, що і було зроблено ПрАТ СК «ПЗУ Україна» 21 листопада 2017 року;

- призначив суму до стягнення 70 604,57 грн., що з урахуванням раніше проведеної виплати 86 164,00 грн., перевищує розмір ліміту за полісом у 100 000 грн.;

- безпідставно стягнув 50 000 грн. на лікування позивача, так як останнім не надано документів про понесені витрати.

Мотивуючи апеляційну скаргуТДВ «Харківське АТП №16363» зокрема, зазначило, що суд першої інстанції:

- необґрунтовано відхилив висновок експерта №6083 від 15 листопада 2017 року та надав перевагу звіту №0049, виконаного СПД ОСОБА_3 щодо вартості матеріального збитку;

- безпідставно встановив, що позивач має право на відшкодування, з урахуванням того, що за ч.3 ст.386 ЦК України саме власник має на це право, яким є юридична особа ТОВ «Буено»;

- мав відмовити в частині відшкодування шкоди здоров`ю позивача з огляду на те, що надані ним докази не дають впевненості в тому, що розлади здоров`я стали наслідком ДТП;

- безпідставно стягнуто моральну шкоду, з огляду на відсутність причинного зв`язку між шкодою та протиправністю діяння;

- не вірно визначено судові витрати до стягнення.

Відзив на апеляційні скарги від позивача та його представника не надходив.

Позиція апеляційного суду

Згідно з ч.1ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, а судом апеляційної інстанції перевірено та підтверджуються наступні обставини.

21 червня 2017 року сталася ДТП між транспортним засобом HYUNDAI TUCSON н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобілем VOLVO F12 н.з. НОМЕР_2 , причепом SCHMITZ-SKO 24 н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 у відношенні якого було складено протокол про адміністративне правопорушення.

Постановою Новотроїцького районного суду Херсонської області від 16 серпня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєному ДТП за ст.124 КУпАП та накладено штраф (т.1а.с. 10-13).

На час ДТП, обидва транспортні засоби, якими керував ОСОБА_2 належали ПАТ «Харківське АТП №16363» (), що вбачається з свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу та підтверджується їх поясненнями (т.1а.с.220).

На момент ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Харківське АТП №16363» на посаді водія, що вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення та наказів ПАТ «Харківське АТП №16363» №63-К від 26 квітня 2016 року про прийняття на роботу ОСОБА_2 та №12-К від 11 січня 2018 року про припинення трудових договору (контракту) з ОСОБА_2 (т.1а.с.203-204).

Обидва транспортні засоби, на момент настання страхового випадку 21 червня 2017 року були застраховані за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності між ПАТ «Харківське АТП №16363» та ПрАТ СК «ПЗУ Україна», що підтверджується полісом №АК/5460298 на ТЗ VOLVO F12 н.з. НОМЕР_2 (т.1.а.с.156) та полісом № АК / 9993759 на причеп SCHMITZ-SKO 24 н.з. НОМЕР_3 (т.1.а.с.223).

05 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» із заявою про настання страхового випадку. За наслідками розгляду вказаної заяви та страхової справи №UA001 йому було виплачено страхове відшкодування в розмірі 86 164 грн. за матеріальну шкоду та 2464,08 грн. за шкоду здоров`ю.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вматеріалах справи наявні звіти визначення вартості матеріального збитку завданого внаслідок ДТП.

Так, згідно зі звітом №0049, виконаного оцінювачем СПД ОСОБА_3 , (т.1а.с.14-44) з додатковими поясненнями щодо дати огляду, оцінки та повідомлення телеграмами (т.2а.с.9) визначено вартість матеріального збитку в розмірі 156 169,61 грн.

Згідно зі звітом №035 про оцінку вартості збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу від 31 липня 2017 року, виконаного оцінювачем ФОП ОСОБА_5 на замовлення відповідача ПрАТ СК «ПЗУ Україна», визначено вартість матеріального збитку в розмірі 156 164 грн. (т.1 а.с.159-165).

Згідно із висновком експерта №6083 від 15 листопада 2017 року щодо експертного, автотоварознавчого дослідження по визначенню ринкової вартості ТЗ та вартості матеріального збитку завданого володільцю автомобілю HYUNDAI TUCSON р.н. НОМЕР_1 встановлено, що відновлення авто є неможливим та економічно недоцільним, ринкова вартість після ДТП дорівнює вартості утилізації ТЗ, що відповідає вартості металобрухту; визначено вартість матеріального збитку в розмірі 153 880 грн. (т.1а.с. 45-92).

Суд першої інстанції, проаналізувавши вказані висновки, дійшов висновку, що всі вони майже однаково визначають вартість матеріального збитку, а тому вважав за можливе визначити цей розмір виходячи із суми в 156 169,61 грн.

Колегія суддів, вважає помилковим такий висновок суду помилковим з таких підстав.

Відповідно до ч.1ст.102 ЦПК України висновок експерта-це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що експертне дослідження має вищу юридичну силу в порівнянні з звітами виконаними спеціалістами оцінювачами, а тому вартість матеріального збитку завданого позивачу має бути визначена виходячи із розміру в 153 880 грн..

Суд першої інстанції, керуючись ч.1ст.82,ст.88 ЦПК Українивважав доведеною обставиною отримання позивачем 85 565,04 грн. від ПрАТ СК «ПЗУ Україна», оскільки останнім не було надано доказів на сплату відшкодування саме в сумі 86 164,00 грн.

Оскільки до апеляційної скарги представника товариства було додано платіжне доручення проведене банком 21 листопада 2017 року на суму 86 164 грн. (т.2а.с.145) колегія суддів бере до уваги цей доказ та вважає доведеним факт сплати ОСОБА_1 вказаної суми страхового відшкодування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що позивачу має бути відшкодовано збитки у повному обсязі, а саме не сума в розмірі 70 604,57 грн. (156169,61-85565,04), а сума в розмірі 67 716 гривень (153880,00 - 86 164 грн.).

Тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні й в цій частині.

Що доводів апеляційної скарги підприємства про безпідставність вимог позивача, який не є власником майна, колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує. Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до ст.396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі ст. 396 ЦК України. Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Згідно зч.2ст.1187 ЦК України, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеного у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14 та постановою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 344/10730/15-ц, провадження № 61-5079 св 18.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач управляв транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб. Згідно виписки із торгівельного реєстру Міського суду в Празі від 07 вересня 2016 року із перекладом, зазначено, що ОСОБА_1 є засновником та директором юридичної особи-торгової фірми BUENO s.r.o., яка є власником авто HYUNDAI TUCSON н.з. НОМЕР_1 (т.1а.с. 99-101). Тому, суд вірно дійшов висновку, що позивач правомірно володів транспортним засобом, а тому має право на відшкодування завданої шкоди.

Щодо задоволення вимог позивача про стягнення грошових коштів на відшкодування заподіяної шкоди здоров`ю, суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами відповідачів викладених в апеляційних скаргах.

Судом першої інстанції встановлено, що в результаті ДТП шкода була завдана не лише автомобілю, але і здоров`ю позивача. Згідно до виписного епікризу №10082, виданого КУ «Міська клінічна лікарня №1» від 13 вересня 2017 року у позивача діагностовано «неускладнений компресійний перелом тіла L1 1 ст., стійкий вертеброгений больовий синдром (люмбалгія) з порушенням функції статики та ходьби» (т.2а.с.15). В матеріалах справа наявна копія розписки ОСОБА_2 від 21 червня 2017 року, в якій останній визнаючи свою провину в ДТП підтверджує, що повністю приймає на себе всі витрати на лікування у разі погіршення здоров`я ОСОБА_1 (т.1а.с.93). На переконання колегії судів апеляційного суду, звернення позивача до медичних закладів через деякий час після ДТП не є підставою для відмови у відшкодуванні шкоди здоров`ю спричиненою цим ДТП.

Так, для з`ясування причинно-наслідкового зв`язку між подією ДТП та компресійним переломом тіла виявленим у позивача, судом першої інстанції було призначено судово-медичну експертизу.

Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №239,розпочатої 08 жовтня 2018 року та закінченої 02 квітня 2019 року, у ОСОБА_1 встановлені наступні тілесні ушкодження: закрита травма хребта у вигляді компресійного перелому тіла 1-го поперекового хребця, як ускладнилася розвитком значного обмеження рухів у поперековому відділі хребта, больовим синдромом із порушенням статики, ходи, що у відповідності до Інструкції про порядок організації та проведення лікарняно-страхової експертизи, тягне за собою постійну втрату загальної працездатності у розмірі 40 (сорока) відсотків. Тому дана травма, згідно з п.2.1.6. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відноситься до категорії ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень за критерієм розладу здоров`я, пов`язаного із стійкою втратою загальної працездатності не менше ніж на одну третину (не менше ніж 33%). Перелічені ушкодження спричинені дією тупих предметів, якими могли бути частини салону автомобіля при зіткненні автомобілів, тобто, могли бути отримані внаслідок ДТП 21 червня 2017 року (т.2а.с.105-113).

У суду апеляційної інстанції не викликає сумнівів, що вказані ушкодження здоров`ю сталися внаслідок ДТП, після якого за висновком експертного дослідження відновлення авто позивача з технічної точки зору, за п.1.8 ДСТУ 2324-93, є неможливим (т.1а.с.52).

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що позивачем доведено причинно-наслідковий зв`язок між подією ДТП та наявними у нього тілесними ушкодженнями, в той час як відповідачами, з огляду на ст.88 ЦПК України, не було доведено зворотного.

Таким чином, шкода, пов`язана із ушкодженням здоров`ю ОСОБА_1 , підлягає відшкодуванню.

Щодо доводів апеляційної скарги представника ПрАТ СК «ПЗУ Україна» про відсутність документального підтвердження понесених позивачем витрат на лікування апеляційний суд виходить із наступного.

Обґрунтовуючи свої доводи апелянт посилається на норми ст.24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі-Закон).

Статтею 24 Закону передбачається, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Як вбачається з викладеного, вказана норма регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого.

Однак, як було встановлено у висновку експерта №239 від 02 квітня 2019 року на підставі даних комісійної судово-медичної експертизи тілесні ушкодження позивача тягнуть за собою постійну втрату загальної працездатності у розмірі 40 (сорока) відсотків (т.2. арк.113).

Так, згідно до ст.26.1.Закону шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1,2 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Таким чином, оплата лікування є додатковим витратами (при цьому позивачем не було заявлено таких вимог), які потрібно відрізняти від відшкодування потерпілому заробітку (доходу), втраченого ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано документів на підтвердження його заробітку (доходу) суд першої інстанції виходив із розміру мінімальної заробітної плати за 2017 рік у розмірі 3 200 грн., за 2018 рік - 3 723 грн., за 2019 рік - 4 174 грн.

Таким чином, починаючи з 21 червня 2017 року до дати прийняття рішення судом 27 травня 2019 року, встановлено, що за 6 місяців 2017 року - сума мінімальної заробітної плати складає 19 200 грн., за 12 місяців 2018 року - сума мінімальної заробітної плати складає 44 676 грн., за 5 місяців 2019 року - сума мінімальної заробітної плати складає 20 865 грн. Загальна сума за період з липня 2017 року по травень 2019 року складає 84 741 грн.

Позивачем було заявлено до стягнення 100 000,00 гривень, однак з урахуванням 23 46,74 грн. сплачених ПрАТ СК «ПЗУ Україна», суд першої інстанції, керуючись принципами справедливості та співмірності, дійшов висновку про виплату не суми в розмірі 82 394,26 грн. (84741,00 - 2 346,74), а лише 50 000 грн.

Враховуючи, що позивачем рішення суду не оскаржено, колегія суддів вважає задоволені позовні вимоги в частині відшкодування шкоди здоров`ю законними та обґрунтованими.

Щодо перевищення ліміту страхового відшкодування та зобов`язуючої пропозиції апеляційний суд приймаючи свою постанову виходить з наступного.

Згідно з ч.1ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст.1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст.1172 ЦК України встановлено, що юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року по справі №755/18006/15ц встановила, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Аргументуючи доводи апеляційної скарги щодо перевищення ліміту відповідальності страховика ПрАТ СК «ПЗУ Україна» з посиланням на п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вважає, що закон встановлює обмеження у розмірі 100 000 грн. на одного потерпілого.

Проте, такий висновок є помилковим, зробленим з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п.36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо дорожньо-транспортна пригода сталася за участю декількох транспортних засобів, що перебували у з`єднанні між собою (у складі одного транспортного засобу або під час буксирування із застосуванням жорсткого зчеплення чи з частковим навантаженням буксируваного транспортного засобу на платформу або на спеціальний опорний пристрій), виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком, який уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності щодо тягача, а в разі якщо цей тягач незабезпечений, регламентна виплата здійснюється МТСБУ.

Зазначена норма закону лише визначає того страховика, хто повинен виплатити страхове відшкодування, але не вказує, що така виплата повинна проводитися лише за одним полісом.

Як зазначалося вище, у страховій компанії були застраховані як тягач, так і причіп за різними полісами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Кожним полісом визначено страхову суму за шкоду, завдану майну як тягачем, так і причепом. Позивачу завдана майнова шкода як застрахованим тягачем, так і застрахованим причепом.

Та обставина, що страховиком цих окремих транспортних засобів є одна і та ж страхова компанія - не звільняє останню від виплати страхового відшкодування за обома полісами.

Враховуючи, що ПАТ «Харківське автотранспортне підприємство №16363» було укладено з ПАТ СК «ПЗУ Україна» договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на обидва транспортні засоби (тягач та причіп), якими було завдано шкоди та скоєно ДТП, загальна сума (ліміт відповідальності) по страховим полісам за якими становить за шкоду здоров`ю в сумі 400 000 грн., а шкоду майну в сумі 200 000 грн., в той час, як розмір позовних вимог є меншим за вказану суму, то відшкодування шкоди має бути покладено саме на страховика, а отже рішення суду першої інстанції є правильним та зміні в цій частині не підлягає.

Щодо застосування зобов`язуючої пропозиції в розмірі 70 000 грн. під час вирішення справи, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст.30.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Апеляційним судом встановлено,що в матеріалах справи міститься висновок судового експерта №6083 від 15 листопада 2017 року щодо експертного, автотоварознавчого дослідження по визначенню ринкової вартості ТЗ (т.1а.с.45-92). Як вбачається з висновку на дослідження було поставлено також питання визначення ринкової вартості авто з урахуванням аварійних пошкоджень на дату дослідження. Проте, експертом не було визначено конкретної суми вартості, а зазначено, що вона відповідає вартості утилізації, яка в свою дорівнює вартості металобрухту залишкових складових авто.

Колегія суддів критично ставиться до зобов`язуючої пропозиції ТОВ «Аудатекс Україна» наданої на замовлення самого апелянта, виходячи з двох факторів, по-перше вона дорівнює сумі в 70 000 грн., і це при тому, що ринкова вартість ТЗ до ДТП визначена самим апелянтом в розмірі 156 164 грн., тобто ця пропозицію дорівнює майже половині вартості авто і це при тому, що останнє визначено фізично знищеним з чим погоджується ПрАТ СК «ПЗУ Україна»; по-друге запропонована пропозиція діяла на період до 16 вересня 2017 року.

Разом з цим, керуючись ст.367 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне вийти за межі апеляційних скарг та з метою зняття будь-яких питань з приводу залишкової вартості ТЗ вирішити питання про передачу авто після ДТП особі відповідальній за шкоду.

Відповідно до абз.3, 4 п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» у разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

У другому абзаці п.14 зазначеної постанови зазначено, що ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Апеляційний суд наголошує, що в матеріалах справи, наявний відзив ТДВ «АТП №16363» від 26 квітня 2018 року на позовну заяву, в якій відповідач порушує питання передання автомобіля (т.2а.с.44), який було залишено поза увагою судом першої інстанції.

До апеляційного суду позивачем було надано письмові пояснення, в яких останній звертає увагу суду, що його представником було направлено адвокатські запити до спеціалізованих підприємств з метою визначення вартості металобрухту залишкових складових авто після ДТП, проте жодної відповіді на цей час не отримано. Не заперечує проти передання авто особі відповідальній за шкоду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність виплати позивачу вартості авто до ДТП, з переданням авто особі відповідальній за шкоду, яким в силу ст.1172, 1187 ЦК України та ст.55 ЦПК України є правонаступник ПАТ «Харківське автотранспортне підприємство №16363»-ТДВ «Харківське автотранспортне підприємство №16363».

Щодо стягнення відшкодування за моральну шкоду, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції вірним в цій частині.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Винними діями водія ПАТ «Харківське АТП №16363» ОСОБА_2 позивачу завдано моральну шкоду, яка виразилася як у фізичному болю та стражданнях, яких останній зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, так і у душевних стражданняхі психічних переживаннях через ДТП, пошкодженням майна, порушення звичного образу життя у зв`язку із відсутністю можливості користуватися автомобілем, необхідністю звертатися до медичних закладів з метою проходження досліджень та діагностик, звертатися за правовою допомогою до адвоката з метою захисту його прав та представлення інтересів в суді, вже більше як два роки чекати на отримання повної компенсації завданої шкоди, яку суд вважає доведеною, а тому з відповідача підлягає стягненню сума 5 000 грн., що буде достатньою для відшкодування моральних страждань позивача.

Судом вірно встановлено, що оскільки, вимоги про стягнення моральної шкоди були заявлені позивачем до ПАТ «Харківське АТП №16363» та ОСОБА_2 , враховуючи, що судом були встановлені обставини перебування ОСОБА_2 на момент вчинення ДТП 21 червня 2017 року в трудових відносинах та виконання завдання за дорученням ПАТ «Харківське АТП №16363», що останнім також не заперечувалось, керуючись ст.1172 ЦК України, суд правомірно застосував стягнення моральної шкоди саме з підприємства.

Щодо розподілу судових витрат, апеляційних суд виходить з такого.

Згідно із ч.ч.1,2ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, оскільки рішення суду першої інстанції підлягає частковій зміні, колегія апеляційного суду вважає правомірним змінити розподіл судових витрат, що пов`язані із складанням звіту №0049 про визначення вартості матеріального збитку (квитанція на 1500 грн.) та висновку експерта №6083 щодо автотоварознавчого дослідження (квитанція на суму 1500 грн.).

Враховуючи, що загальна сума задоволена судом до стягнення лише 122 716 грн., що складає 69,88% від заявлених 175 604,57 грн. позивачем, то судові витрати підлягають розподіленню до стягнення пропорційно із загальної суми в 3 000 грн., по 1 048,20 грн. відповідно.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Аврамець Олени Миколаївни в інтересах приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Харківське автотранспортне підприємство №16363» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2019 року змінити.

Позов ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та товариства з додатковою відповідальністю «Харківське автотранспортне підприємство №16363» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_6 ) матеріальну шкоду в розмірі 67 716 грн. грн., шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі 50 000 грн. та судові витрати в розмірі 1 048,20 грн.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Харківське автотранспортне підприємство №16363» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_6 ) моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. та судові витрати в розмірі 1 048,20 грн.

Зобов`язати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_6 ) зняти з обліку та передати товариству з додатковою відповідальністю «Харківське автотранспортне підприємство №16363» () шляхом повідомлення місця, дати та часу отримання залишків складових (металобрухту) від автомобіля HYUNDAI TUCSON (VIN code НОМЕР_7 ) після ДТП.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я. Колесніков