Справа №265/7038/19
Провадження №2-о/265/906/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2019 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд м.Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Міхєєвої І.М.,

за участю секретаря Красноухова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, про встановлення факту перебування на утриманні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту перебування на утриманні чоловіка. В обґрунтування заяви зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , під час якого вони мешкали разом та вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік помер. Вона є внутрішньо переміщеною особою і пенсіонеркою за віком, розмір її пенсії становить 2000 грн. Пенсія померлого чоловіка складала 8500 грн. та була основним джерелом засобів для її існування, оскільки була значно вище, ніж її. З метою оформлення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, просила встановити факт її перебування на утриманні свого чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила розглянути справу в її відсутності.

Від зацікавленої особи Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області надійшла заява про розгляд справи без участі представника, зазначивши, що проти задоволення заявлених вимог не заперечують.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню виходячи з наступного.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 03.08.1999 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.5).

12 вересня 2017р. ОСОБА_1 була взята на облік, як внутрішньо переміщена особа, зареєстроване місце: АДРЕСА_1 , фактичне місце перебування: АДРЕСА_2 (а.с.10).

Згідно зі свідоцтвом про смерть, виданим 13.02.2018р., ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4).

З наданої Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області аналітики нарахувань пенсії вбачається, що пенсія померлого ОСОБА_2 значно перевищує пенсію заявниці ОСОБА_1 .

На теперішній час заявниця має намір використати своє право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, проте не має можливості отримати документ про перебування членів сім`ї на утриманні померлого годувальника, оскільки місцем проживання та смерті її померлого чоловіка є м.Шахтарськ Донецької області, де державні органи України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Факт мешкання ОСОБА_1 разом з чоловіком за адресою: АДРЕСА_1 , до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та перебування заявниці на утриманні чоловіка, свідчать довідки, видані 02.04.2018р. «Управлением жилищно-коммунального хозяйства и муниципальной собственности ОСОБА_3 г.Шахтерска», тобто на тимчасово окупованій території (а.с.8,9). Проте, суд приймає до уваги вказані довідки, з огляду на наступне.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

За таких обставин, у заявниці дійсно існують перешкоди по реалізації нею права на отримання пенсії по втраті годувальника. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п.2 ч.1 та ч.2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, в тому числі перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч.1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», № 1058-IV, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, зокрема в разі смерті особи - пенсіонера незалежно від тривалості страхового стажу.

За ч.2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» наведено перелік осіб, які вважаються непрацездатними, зокрема: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

В той же час, в частині 3 вказаної статті Закону № 1058-IV, наведено перелік членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, а саме: особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, якщо вони: були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Окремо, в частині 3 ст. 36 Закону № 1058-IV, встановлено, що члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважає встановленим той факт, що заявниця проживала разом із своїм чоловіком за адресою: АДРЕСА_1 , до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 та знаходилася на його утриманні, зокрема одержувала від померлого чоловіка допомогу, що була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, а тому у зв`язку з його смертю втратила джерело засобів існування.

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 знаходилась на утриманні свого чоловіка ОСОБА_2 до настання його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, суд вважає, що заяву ОСОБА_1 слід задовольнити, встановивши факт її перебування на утриманні чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись ст.ст. 81, 258, 259, 265, 268, 315, 319 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, про встановлення факту перебування на утриманні, задовольнити.

Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на утриманні свого чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, якому повне рішення не були вручені у день його оголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження у випадках передбачених ч.2 ст. 354 ЦПК України.

Суддя: І.М.Міхєєва