ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3971/19 Справа № 213/3111/17 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/3111/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 09 січня 2019 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В. об 11 годині 57 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 січня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про стягнення аліментів на період навчання.

Позовна заява обґрунтована тим, що відповідач ОСОБА_2 є батьком позивачки, а третя особа ОСОБА_4 .- матір'ю. Батьки перебували у шлюбі, який розірвано за рішенням суду. До досягнення ОСОБА_1 повноліття відповідач, на підставі судового рішення, сплачував аліменти на її утримання в розмірі 500 гривень щомісяця.

На даний час позивачка навчається в Запорізькому державному медичному університеті на контрактній основі на денній формі навчання, стипендії не отримує, сама несе матеріальні затрати на оплату навчання, придбання літератури, проживання в гуртожитку, проїзди з міста Запоріжжя до міста Кривого Рогу. Її мати є безробітною, її доходів недостатньо для належного утримання позивачки, а відповідач добровільно жодної матеріальної допомоги не надає.

Посилаючись на викладене, просила суд стягнути з відповідача аліментів на її користь на період навчання у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень щомісяця, до досягнення нею 23-річного віку або до припинення нею навчання, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову до суду.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 09 січня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що судом зроблено помилковий висновок щодо відсутності у відповідача можливості надавати їй матеріальну допомогу. Так, відповідач вказав, що має трьох неповнолітніх дітей та непрацездатну дружину ОСОБА_6, однак матір'ю неповнолітньої доньки ОСОБА_4 є інша жінка - ОСОБА_7, і доказів проживання доньки ОСОБА_4 з відповідачем та перебування на його утриманні суду не було надано. Також, позивач зазначає, що суду не було надано належних доказів щодо отримання відповідачем доходів у розмірі 13 000 російських рублів на місяць, а подана декларацію не вказує на дохід відповідача, оскільки показник податкової бази є фіксованою величиною. Крім того, на думку позивача, суд не перевірив розмір доходів дружини відповідача ОСОБА_6, зокрема, відомості щодо отримання нею соціальних пільг та допомог.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 26 вересня 2000 року (а.с.5), та мають спільну доньку - позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6,7).

ОСОБА_1 є студенткою Запорізького державного медичного університету, денної форми навчання, за контрактом, з терміном навчання по 30.06.2021 року, стипендію не отримує (а.с.8,9-10,23), проживає в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.24).

ОСОБА_2 є приватним підприємцем, його місячний дохід становить 13485 російських рублів (приблизно 5000 гривень - на час постановлення рішення) (а.с.52-55), одружений (а.с.59).

Дружина відповідача - ОСОБА_6 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років - по 08.03.2019 року, доходів не отримує (а.с.56).

Відповідач ОСОБА_2 має трьох малолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.57), ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.60), та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.58).

Третя особа, мати позивача ОСОБА_4, згідно довідки № 462 від 22.01.2018 року з Криворізького міськрайонного центру зайнятості, станом на 22 січня 2018 року, зареєстрована як безробітна (а.с.25), за довідкою №566 від 25.01.2018 року з жовтня по грудень 2017 року включно отримувала дохід (а.с.26).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу на утримання своєї повнолітньої доньки на період її навчання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як його суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до пунктів 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року, яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У силу положень ч.3 ст.199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Скориставшись своїм правом, передбаченим вищезазначеною нормою закону, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Відповідно до ч.1 ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

У зазначеній нормі права законодавець пов'язує обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Частиною 2 ст.199 СК України встановлено, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно з ч.1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Установивши, що відповідач ОСОБА_2 має на своєму утриманні трьох малолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.57), ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.60), та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.58), та дружину ОСОБА_6, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років - по 08.03.2019 року та доходів не отримує (а.с.56), суд першої інстанції, враховуючи дохід відповідача задекларований у Відділі роботи з платниками податків ІФНС Росії по Борському району Нижегородської області (а.с. 52-55), дійшов вірного висновку про відсутність у останнього можливості надавати матеріальну допомогу на утримання своєї повнолітньої доньки.

Доводи апеляційної скарги про те, що матір'ю неповнолітньої донька ОСОБА_4 є інша жінка - ОСОБА_7 і доказів проживання доньки ОСОБА_4 з відповідачем та перебування на його утриманні суду не було надано, колегією суддів відхиляються, оскільки обов'язок батьків утримувати своїх малолітніх дітей презюмується статтею 180 СК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суду не було надано належних доказів щодо отримання відповідачем доходів у розмірі 13 000 російських рублів на місяць, а подана декларація не вказує на дохід відповідача, оскільки показник податкової бази є фіксованою величиною, колегією суддів не приймаються оскільки позивачем не надано доказів на спростування таких відомостей та не ставилося перед судом питання про витребування доказів, які могли б підтвердити її доводи.

Доводи позивача про те, що суд не перевірив розмір доходів дружини відповідача ОСОБА_6, зокрема, відомості щодо отримання нею соціальних пільг та допомог, є безпідставними, оскільки матеріали справи містять відомості щодо відсутності у ОСОБА_6 доходів та сам по собі факт отримання нею будь-яких соціальних виплат на дитину не може свідчити про наявність у неї доходів, оскільки такі виплати завжди є цільовими та строковими.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач, вважаючи подані стороною відповідача докази не належними, нових доказів суду не надала та не скористалася своїм правом заявити суду клопотання про витребування доказів про наявність соціальних виплат у дружини відповідача ОСОБА_6 та про доходи відповідача ОСОБА_3

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно розглянув справу в межах наданих сторонами доказів, надав їм вірну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 09 січня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 21 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: