Єдиний унікальний номер 227/3052/19 Номер провадження 22-ц/804/2987/19
Донецький апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2019 року

м. Бахмут

Справа № 227/3052/19

Провадження № 22-ц/804/2987/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Біляєвої О. М.,

суддів: Будулуци М. С., Папоян В. В.,

секретар судового засідання - Сергєєва К. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську; Державна казначейська служба України,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої забезпечив Олександрівський районний суд Донецької області, у спрощеному позовному провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області у складі судді Левченка А. М. від 23 вересня 2019 року, ухвалене у м. Добропілля, дата складення повного рішення - 24 вересня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, та до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 30 травня 2019 року (справа № 234/8608/19) скасовано постанову слідчого першого слідчого відділу Державного бюро розслідувань Громика А. В. від 23.04.2019 про закриття кримінального провадження № 0000407.

Зазначеним судовим рішенням підтверджується факт порушення законних прав позивача як потерпілого у кримінальному провадженні, а також вимог статті 6 Конвенції 1950 року, статті 19 Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України.

Протиправними діями посадової особи Державного бюро розслідувань позивачеві завдано моральну шкоду, яка полягає у марнуванні його дорогоцінного часу, у тому числі на оскарження незаконної постанови; вимагає додаткових зусиль для організації життя. Для відновлення порушеного права позивач вимушений звертатися до суду, що не відповідає його вільному волевиявленню.

Посилаючись на ці обставини і ст. 56 Конституції України, п. 10 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 21, 276, 280, 1173 і 1174 ЦК України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, ОСОБА_1 просив стягнути за рахунок коштів бюджету України на його користь 1 000 000 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди; а також понесені ним судові витрати і матеріальні збитки, пов`язані з явкою до суду (ас. 1-3).

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів неправомірності дій Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, та підстав для відшкодування моральної шкоди.

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду з підстав порушення норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Вимогу про стягнення понесених ним судових витрат і матеріальних збитків, пов`язаних з явкою до суду, просив не розглядати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції внаслідок неправильної оцінки наданих учасниками справи доказів дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, фактично поклавши на позивача обов`язок довести наявність у нього душевних страждань з приводу порушення його права, що є неприпустимим з огляду на правову природу такого права, гарантії від порушень якого закріплені у статті 56 Конституції України. Суд під час ухвалення рішення мав виходити з презумпції завдання позивачеві моральної шкоди і обов`язку спростувати цю презумпцію відповідачем, на що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) та Верховний Суд неодноразово звертали увагу у своїх рішеннях (ас. 51-53).

Заявник в апеляційній скарзі також зазначає про незастосування судом до спірних правовідносин статті 56 Конституції України і статей 276, 280, 1174 ЦК України, на підставі яких він пред`явив позов.

12 листопада 2019 року позивач здав на пошту доповнення до апеляційної скарги, які надійшли до суду апеляційної інстанції 14.11.2019.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 18 листопада 2019 року відмовлено у прийнятті до розгляду доповнення до апеляційної скарги та повернуто заявнику.

У відзиві на апеляційну скаргу Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську, просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, оцінивши надані учасниками справи докази з додержанням норм процесуального права, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог (ас. 71-72).

Державна казначейська служба України не скористалась правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 , який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої забезпечив Олександрівський районний суд Донецької області, підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську, та Державна казначейська служба України не направили своїх представників у судове засідання, про дату, час і місце якого повідомлені, що підтверджується рекомендованим повідомленням (ас. 92, 94).

Перевіривши доводи апеляційної скарги, наведені у відзиві Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 30 травня 2019 року скасовано постанову слідчого першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, Громика А. В. від 23.04.2019 про закриття кримінального провадження № 0000407 (ас. 4-5).

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на положення ст. 56 Конституції України, п. 10 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 21, 276, 280, 1173 і 1174 ЦК України і просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на його користь 1 000 000 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями посадової особи Державного бюро розслідувань.

Однак шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Оскільки у цій справі підставою для відшкодування шкоди є протиправність дій слідчого органу досудового розслідування в частині закриття кримінального провадження, у якому ОСОБА_1 є потерпілим, з порушенням вимог Кримінального процесуального кодексу України, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди, яку повинен довести саме позивач.

Конституційний Суд України у рішенні від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначив, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який набув чинності 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.

За правилом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди та ненадання останнім в порядку статті 81 ЦПК України доказів протилежного.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вважав, що внаслідок неправомірних дій співробітника органу, що здійснює досудове розслідування, не були захищені його права як потерпілого.

Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що рішення про визнання протиправними дій слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, під час досудового розслідування за кримінальним провадженням № 0000407 не приймалося компетентними органами.

Отже, протиправні дії слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, по факту розслідування за кримінальним провадженням № 0000407 не доведена.

При скасуванні постанови про закриття кримінального провадження вказувалося на передчасність висновків та необхідність проведення додаткових процесуальних або слідчих дій, однак не встановлювалась протиправність дій органу досудового розслідування.

Саме по собі закриття кримінального провадження у справі не свідчить про протиправність дій органу досудового розслідування, які не є неправомірними в розумінні закону та не можуть бути підставою для відшкодування шкоди.

Недоведеним є також факт спричинення моральної шкоди позивачу і наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями слідчого та цією шкодою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 640/3837/17 та від 11 вересня 2019 року у справі № 243/2749/16-ц, в якому суд вказав, що сам факт закриття кримінального провадження у справі за відсутністю в діях особи складу кримінального правопорушення, подальше його скасування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди та не вказує на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів досудового розслідування.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 не надав належних доказів заподіяння йому моральної шкоди, не довів та не підтвердив негативні явища, які сталися, на думку позивача, внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органу досудового розслідування, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду і фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, яким суд попередньої інстанції надав належне обґрунтування відповідно до вимог статті 89 ЦПК України з урахуванням встановлених у справі обставин; а переоцінка доказів не належить до повноважень суду апеляційної інстанції.

Щодо доводів скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, колегія суддів виходить з такого.

Спірні правовідносини регулюються статтями 1173, 1174 ЦК України, які були застосовані судом першої інстанції під час ухвалення рішення. Помилкове посилання на статтю 1176 ЦК на правильність правових висновків про відсутність підстав для задоволення позову не впливає.

Стаття 56 Конституції України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Проте право на відшкодування виникає у разі завдання особі шкоди та при наявності підстав для її відшкодування.

Аналогічні висновки містять і рішення Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) від 15.10.2009 (остаточне 15.01.2010) та «Бурдов проти Росії» (скарга № 59498/00) від 07.05.2002, на які посилається у скарзі ОСОБА_1 .

Суть висновків, викладених у наведених рішеннях ЄСПЛ, зводиться до того, що визнання самого факту правопорушення не є достатнім для справедливої сатисфакції за завдану моральну шкоду. Тобто обов`язковою умовою для відшкодування моральної шкоди є встановлення і доведеність факту правопорушення.

Відтак висновок суду про недоведеність позивачем факту правопорушення не суперечить практиці ЄСПЛ.

Не можна визнати обґрунтованим довід скарги про неврахування судом першої інстанції висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 27 вересня 2017 року у справі № 6-1435цс1, щодо необхідності виходити з презумпції спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію, оскільки у вказаній справі суди встановили неправомірність дій відповідача, а у справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, протиправність дій органу досудового розслідування не встановлена.

Згідно з частиною першою статті 270 ЦК України, відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Оскільки даний спір стосується відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій органу досудового розслідування, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню статті 276 і 280 ЦК України, які регулюють поновлення порушеного особистого немайнового права і право фізичної особи, особисте немайнове право якої порушено, на відшкодування шкоди. Отже, довід скарги про помилкове незастосування судом першої інстанції цих норм права є хибним.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Установивши, що доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають; а наведені у відзиві на апеляційну скаргу аргументи є підставними, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач О. М. Біляєва

Судді М. С. Будулуца

В. В. Папоян

Дата складення судового рішення - 26 листопада 2019 року

Суддя-доповідач О. М. Біляєва