_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/1219/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2019 року

Київський районний суд м.Одеси у складі головуючого судді Бескровного Я.В. при секретарі Бундєвій Я.І., розглянувши в м.Одесі в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору удаваним, недійсним та відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

До Київського районного суду міста Одеси з даним позовом звернулася позивач ОСОБА_1 , який згодом був уточнений. В обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що 10.07.2001р. між ОСОБА_5 , який є її батьком, та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходився у АДРЕСА_1, однак, як зазначає позивач, ОСОБА_5 свідомо в порушення вимог ст.ст.17, 18 ЗУ «Про охорону дитинства» без дозволу органів опіки і піклування уклав цей договір купівлі-продажу, хоча на момент укладення договору позивач проживала у спірному будинку з матір`ю. Також вказує, що 28.12.2001р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу цього ж будинку. 28.02.2008р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу спірного, а вже 27.01.2009р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі - продажу зазначеного будинку, власником якого до теперішнього часу є остання.

На момент подачі позовної заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_6 померли.

Таким чином, позивач просила визнати недійсним договори купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , зобов`язати сторони повернути іншій стороні все отримане за недійсними договорами, а також, оскільки позивач є донькою померлого ОСОБА_5 , вона є спадкоємцем першої черги, а тому просила суд визнати за нею в порядку спадкування право власності на будинок.

До суду 26.02.2018р. від сторони позивача надійшла заява про зміну предмету позову, у якій позивач просив суд визнати удаваним та недійсним договір купівлі-продажу від 10.07.2001р., посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстровим №9375, стягнути з ОСОБА_3 відшкодування вартості 0,5425 частини будинку, яка становить 8 811 884,90 гривень і судові витрати. При цьому позивач просив суд замінити відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ОСОБА_2 .

В обґрунтування своїх змінених позовних вимог позивач зазначає, що 13.11.1992р. ОСОБА_5 набув право власності на будинок що знаходився у АДРЕСА_1. З 09 травня 1996р. ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 10 липня 2001р. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу вищевказаного будинку, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за зареєстрованим номером 9375.

Далі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали договір купівлі продажу, посвідчений 28.12.2001р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за зареєстрованим номером 19849. Далі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений 28.02.2008р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М.. за зареєстрованим номером 3742. Далі ОСОБА_8 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений 27.01.2009р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М.. за зареєстрованим номером 635.

Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, тому позивач є спадкоємицею, а тому має право звернутись до суду за хистом своїх прав шляхом пред`явлення вимог про визнання недійсними правочинів, укладених спадкоємцем та витребування такого майна з чужого незаконного володіння.

Позивач стверджує, що за спірним договором від 10.07.2001р. ОСОБА_5 є заставодавець, а ОСОБА_6 є заставодержатель, оскільки у тексті рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 19.12.2013р. по справі №521/13412/13-ц зазначається, що «в якості забезпечення боргових зобов`язань»10.07.2001р. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу вищевказаного будинку. У рішенні також зазначено, що договір повинен бути анульований після повернення ОСОБА_5 суми боргу. Учасниками вказаної справи були ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та КС «Кредитінвест». Позивач посилається на те, що з часу укладання договору від 10.07.2001р. до 2005 року ніхто не ставив питання про виселення її та матері ОСОБА_2 , а тому зазначає, що вказані обставини свідчать про відсутність волі сторін на укладання договору купівлі-продажу. Також позивач посилається на те, що договір купівлі-продажу укладений як забезпечення виконання зобов`язання, а тому є удаваним правочином, виходячи з норм статті 58 ЦК УРСР, правовими наслідками якого є укладення прихованого договору застави(іпотеки). Знову ж таки позивач посилається на ст. 17 та ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» в редакції, яка була чинна на момент укладення договору та вважає, що оскаржуваний договір був укладений батьками всупереч приписами законодавства, а саме без дозволу органу опіки і піклування.

Також позивач зазначає, що оскільки спірний будинок реконструйовано витребування майна фактично не можливе, а тому згідно ст.1213 ЦК просить відшкодувати його вартість в сумі 8 811 884,90 грн.

Представник позивача у судовому засіданні змінений позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та заперечувала проти задоволення позову.

Відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в судове засідання не з`являлись хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

У судовому засіданні представник позивача доповнив позовні вимоги та просив суд визнати удаваним та недійсним договір купівлі-продажу від 10.07.2001 року, посвідчений 10.07.2001 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстровим №9375, стягнути з ОСОБА_3 відшкодування вартості 0,5425 частини будинку, яка становить 8 811 884,90 гривень.

Представник ОСОБА_3 надала заперечення на заяву про зміну предмету позову та просила суд відмовити в позовних вимогах повністю.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`являлась, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, просила позов задовольнити.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 10 липня 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 149,3 кв.м. що знаходився у АДРЕСА_1, договір було посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за зареєстрованим номером 9375.

28.12.2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

28.02.2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

27.01.2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 придбала житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 537,9 кв.м. Згідно умов договору вартість майна склала 343 660,00 гривень.

15.12.2011 року замість договору купівлі - продажу від 27.01.2009 р., після проведення реконструкції з розширенням, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок загальною площею 852,0 кв.м.

Також суд встановив, що 09 травня 1996 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

ОСОБА_5 є рідним батьком позивача ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, доказів вступу у спадщину позивачем після смерті батька - суду не надано.

19 грудня 2013 року Малиновським районним судом м.Одеси по справі №521/13412/13 було задоволено позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8 , за участю третьої особи КС «Кредитінвест», про стягнення з ОСОБА_8 суми боргу за договором позики в розмірі 2 039 718,90 грн. В тексті рішення зазначено «10 липня 2001 року в якості забезпечення боргових зобов`язань, ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу вказаного будинку, який за укладеною домовленістю мав бути анульований після повернення ОСОБА_5 суми боргу» .

На вказану тезу посилається позивач у своїй заяві про зміну предмету позову, як на підставу для визнання договору недійсним та удаваним.

Позивач посилається на зазначене у рішенні Малиновського районного суду м.Одеси від 19.12.2013 року, як на преюдиціальний факт, який не вимагає доказування, однак суд не може брати до уваги зазначене.

Учасником справи 521/13412/13 відповідач ОСОБА_3 не була. Відповідачем була Кредитна спілка «Кредитінвест», яка не є учасником по даній справі, більш того преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатись як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Відповідно до ст. 58 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", чинної на час виникнення правовідносин між сторонами, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 27 ЦПК засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь.

Відповідно до ст.224 ЦК України 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.227 ЦК України 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір від 10.07.2001 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відплатний, було укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Позивачем не надано жодного підтвердження того, що ОСОБА_6 надав кошти ОСОБА_5 в борг та що будинок було надано в заставу ОСОБА_6 .

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Проте позивачем, у порушення вимог ст.81ч.1 ЦПК України, не надано доказів, які б встановлювали спрямованість волі обох сторін договору купівлі-продажу на встановлення інших цивільно-правових відносин.

Виходячи з матеріалів справи, 07.12.2001 року Київським районним судом м. Одеси по справі №2-4076 за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, ухвалено рішення, яким задоволено позов ОСОБА_6 та усунено перешкоди у користуванні та розпорядженні будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , що спростовує твердження позивача про те, що ніхто не ставив питання про виселення попередніх власників.

За змістом статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Відповідно до ст.77 Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 р. - за життя батьків діти не мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей. Відповідно до даної статті батьки і діти, можуть бути самостійними власниками майна, тобто встановлюється режим індивідуальної власності батьків і дітей або режим права власності кожного члена сім`ї не залежно від того чи проживають вони спільно та підкреслюється роздільність власності батьків і дітей.

Згідно з положеннями частин третьої та четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Оскільки шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було розірвано за рішенням суду у 2007р., а відповідно до карток прописки станом на 2009р. (т.1 а.с.76-77), ОСОБА_2 разом з донькою - позивачем, була зареєстрована 8.04.2009р. за адресою АДРЕСА_2 , то право на проживання позивача з цього часу не є порушеним.

Згідно матеріалів справи позивач ОСОБА_5 була зареєстрована у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , однак право власності на вказаний будинок не мала, а тому відповідно до ст. ст. 78, 144 - 146 Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 р. та п.31 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року за N 18/5, яка діяла на момент укладення спірного правочину, згода органу опіки та піклування не вимагалася.

Статтею 1213 ЦК України визначено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_3 відшкодування вартості 0,5425 частини будинку суд має зазначити, що визначення вартості будинку у сумі 600 000,00 доларів США є необґрунтованими та безпідставними нічим не підтвердженими.

У відповідності до вимог ст.235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судом роз`яснюється, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання договору удаваним, має довести:

факт укладання правочину, що на його думку є удаваним;

спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин;

настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто, позивач повинен довести, що за удаваним договором сторони свідомо, з певною метою, документально оформили договір купівлі-продажу, але насправді між ними існують інші правовідносини.

Положеннями ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не збирає докази самостійно.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач будь-якi (крім договірних) інші домовленості i зобов`язання стосовно позивача відносно кредиту, предмета спору заперечує, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача щодо наявності будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені як судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 77-81, 223, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду упродовж 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бескровний Я. В.