Постанова

Іменем України

14 січня 2019 року

м. Київ

справа № 755/16633/15-ц

провадження № 61-43953св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5,

представник позивача - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2018 року у складі судді Катющенко В. П. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2018 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4, яка діяла у своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_9, про визнання майна спільною сумісною власністю і поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 березня 2002 року вона перебувала з ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 квітня 2013 року. Від шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час шлюбу сторонами було набуто майно загальною вартістю 510 215,56 грн. Крім того, у шлюбі сторони постійно проживали у квартирі АДРЕСА_1, яка на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_7 і ОСОБА_9 Вказувала, що у 2009- 2010 роках сторонами у цій квартирі було здійснено капітальний дизайнерський ремонт з переобладнанням, чим істотно збільшено її вартість, що відповідно до статті 62 СК України є підставою для визнання 1/2 частини квартири, яка належить ОСОБА_7, спільною сумісною власністю подружжя, тому просить провести її поділ.

На підставі вказаного, ОСОБА_4 просила суд:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя 1/2 частини квартири АДРЕСА_1;

- визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1;

- визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно загальною вартістю 431 711,08 грн: мотоцикл Suzuki Boulevard C90t, номерний знак НОМЕР_1; кухонний гарнітур, який складається з навісних шаф у кількості 6 одиниць, які обшиті плівкою під дерево, та основних шаф у кількості 3 одиниці, з вбудованою у них побутовою технікою; кухонний стіл; обідні стільці у кількості 3 одиниці; холодильник однокамерний Whirlpool (вбудований); посудомийну машину Electrolux (вбудована); витяжку над плитою Best Р780 (вбудована); варочну поверхню ВЕКО (газова вбудована); духову шафу Samsung FQ159STR; телевізор Philips (з підсвіткою), діагоналлю 40 дюймів; відеомагнітофон Pioneer; бойлер у туалеті; пральну машину Indesit IDVA 735 (EU); гладильну дошку; диван зі штучної шкіри; комод для взуття; кондиціонер Panasonic A07JKD і кондиціонер Panasonic E7JKDW; ялинкові прикраси; штучну ялинку; металеві санки з дерев'яним сидінням; тарілку для катання на снігу; ліжко з ортопедичним матрацом;

- у порядку поділу майна подружжя виділити їй у власність наступне майно, загальною вартістю 64 402,98 грн: кухонний стіл; обідні стільці у кількості 3 одиниці; телевізор «Philips» (з підсвіткою), діагоналлю 40 дюймів; відеомагнітофон Pioneer; бойлер у туалеті; пральну машину Indesit IDVA 735 (EU); гладильну дошку; диван зі штучної шкіри; комод для взуття; ялинкові прикраси; штучну ялинку; металеві санки з дерев'яним сидінням; тарілку для катання на снігу; ліжко з ортопедичним матрацом;

- стягнути з ОСОБА_7 на її користь різницю вартості спільного майна подружжя у розмірі 151 452,56 грн;

- стягнути з ОСОБА_7 на її користь вартість комплекту вбудованих меблів у дитячу кімнату у розмірі 21 613,33 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_7 наступне майно: мотоцикл Suzuki C90 Boulevard, номерний знак НОМЕР_1; обідні стільці у кількості 3 одиниці; варочну поверхню ВЕКО; відеомагнітофон Pioneer; пральну машину Indesit IDVA 735 (EU); гладильну дошку; диван зі штучної шкіри; комод для взуття; кондиціонер Panasonic A07JKD і кондиціонер Panasonic E7JKDW.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини мотоцикла Suzuki C90 Boulevard, номерний знак НОМЕР_1, та визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частини мотоцикла Suzuki C90 Boulevard, номерний знак НОМЕР_1.

У рахунок компенсації вартості майна, виділеного у власність ОСОБА_7, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 11 136,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 487,20 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне нерухоме майно було придбано сторонами за час шлюбу. Отже, це майно відповідно до статті 60 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності, а згідно з частиною першою статті 70 СК України частки сторін у цьому майні є рівними. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя і її поділ суд відмовив, оскільки позивачем не надано доказів того, що вартість цієї квартири, яка є особистою приватною власністю відповідача, істотно збільшилася внаслідок спільних затрат подружжя.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишено без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивовано тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання 1/2 частини квартири спільною сумісною власністю подружжя і визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частини цієї квартири, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували, що вартість майна, яке є особистою приватною власністю відповідача, внаслідок спільних затрат подружжя істотно збільшилася. Суд правильно не прийняв до уваги висновок експерта від 26 грудня 2017 року № 652/12-2017 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи, оскільки цей висновок зроблений на замовлення позивача, після проведення судової оціночно-будівельної і будівельно-технічної експертизи від 18 травня 2017 року № 21782/16-43, при цьому огляд спірної квартири експертом не проводився. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, тому в апеляційному порядку не переглядалося.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про визнання 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя і визнання за нею права власності на цю частину квартири скасувати і передати справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому відповідно до статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що внаслідок здійснення капітального ремонту у спірній квартирі, її вартість збільшилася на 47,5 %, що є істотним. Крім того, істотно покращилися і якісні характеристики цієї квартири, її комфортабельність і зручність проживання. На підтвердження своїх вимог позивачем було надано належний і допустимий доказ, а саме - висновок експерта від 26 грудня 2017 року № 652/12-2017, який безпідставно не прийнято судом до уваги. Так, натурний огляд спірної квартири при проведенні цієї експертизи дійсно не проводився. Разом з тим, у розпорядження експерта була надана фотокопія матеріалів цивільної справи №755/16633/15-ц, у тому числі і матеріали експертизи від 18 травня 2017 року № 21782/16-43, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, у якій такий натурний огляд проводився одночасно зі складанням фотофіксації та технічного стану квартири. Крім того, у висновку експерта зазначено, що усі необхідні дані містяться в отриманих експертом матеріалах.

У жовтні 2018 року ОСОБА_7 подано відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що ОСОБА_4 з 01 березня 2002 року перебувала з ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 квітня 2013 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13 грудня 2006 року, виданого Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_7 і ОСОБА_9 у рівних частинах.

08 грудня 2009 року між ОСОБА_7 суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_10 було укладено угоду № 0127 про розроблення дизайн-проекту спірної квартири.

26 грудня 2009 року між ОСОБА_7 і приватним підприємством «ВТД» було укладено договір № 1359 про проведення робіт по виготовленню віконних і дверних конструкцій та забезпечення їхньої комплектації на загальну суму 5 185,66 грн за матеріали і 607,40 грн за проведення робіт.

09 лютого 2010 року між ОСОБА_7 і суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_10 було підписано акт приймання-передачі робіт згідно з договором від 08 грудня 2009 року № 0127, відповідно до якого виконавцем було проведено роботи по розробці дизайн-проекту інтер'єру квартири АДРЕСА_1 на загальну суму 7 560,00 грн.

У подальшому на проведення ремонтних робіт було придбано різні будівельні матеріали: плитка, шпалери, сантехнічні вироби, що підтверджується відповідними квитанціями, товарними чеками, рахунками, наявними в матеріалах справи.

З метою з'ясування дійсної вартості квартири АДРЕСА_1 і вартості проведеного у ній ремонту, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року було призначено будівельно-технічну експертизу.

Згідно з висновком експертизи від 18 травня 2017 року № 21782/16-43, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз:

- дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_1становить 899 499,00 грн;

- встановити вартість будівельних робіт по влаштуванню дизайнерського ремонту в квартирі АДРЕСА_1не вбачається можливим;

- встановити, чи відповідає об'єм будівельних матеріалів, зазначений у квитанціях, чеках, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, долучених до матеріалів цивільної справи, об'єму будівельних матеріалів, що були використані при проведенні дизайнерського ремонту в квартирі АДРЕСА_1не вбачається можливим.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

З урахуванням вказаного, встановивши, що спірна квартира належить на праві спільної власностівідповідачу і його батьку - ОСОБА_9 у рівних частинах, а позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вартість цієї квартири істотно збільшилося внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання 1/2 частини спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому суди обґрунтовано не взяли до уваги наданий позивачем висновок експерта від 26 грудня 2017 року № 652/12-2017, оскільки він складений без огляду спірної квартири і порівняння вартості майна до та після проведення ремонтних робіт.

Суд на виконання вимог ЦПК України та з урахуванням роз'яснень, наведених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», дав оцінку двом висновкам експерта.

Інші доводи касаційної скарги стосуються лише переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк