КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 755/8493/16-ц

провадження № 22-ц/824/4267/2019

05 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Примушку О. В.,

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»

відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року в складі судді Яровенко Н.О.,

встановив:

23.05.2016 р. Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ "Ощадбанк") звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті підстави, що 14 липня 2008 року між ВАТ «Держаний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №2472, за яким позичальник отримав у банку кредит у сумі 93 500 доларів США зі сплатою процентів за користування ним в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, а розмірі 14,00 % річних.

Пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що кредит надається на 20 років, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 14.07.2028 р. на придбання квартири за договором купівлі-продажу від 14.07.2008 р., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 3821, предметом якого є нерухоме майно, а саме - однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань, станом на 13 травня 2016 року утворилась заборгованість в сумі 103 429, 78 доларів США, з яких: 92 716,19 доларів США - заборгованість по тілу кредиту; 1 979,30 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом; 203,91 доларів США - загальна сума пені за несвоєчасну сплату відсотків за кредитом; 8 352,08 доларів США - загальна сума 3 % річних від прострочених сум по тілу кредиту; 178,30 доларів США - загальна сума 3 % річних від прострочених сум по відсотках.

У відповідності до п.3.3.11-3.3.12 іпотечного договору мешканцям іпотечної квартири 07 квітня 2016 року були направлені листи з вимогою добровільно виселитися з іпотечної квартири у зв`язку з наявністю боргу по сплаті кредиту та зверненням стягнення на предмет іпотеки в примусовому порядку. Вимога позивача була залишена без належного реагування, квартиру звільнено не було.

Відповідно до п. 6.6. договору іпотеки та статті 33 Закону України "Про іпотеку" позивач вважав, що є підстави звернути стягнення на предмет іпотеки за рішенням судом шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У зв`язку з викладеним, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2008 року, шляхом продажу від імені банку на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит №2472 від 14.07.2008 року в сумі 103 429,78 доларів США, надавши ПАТ «Ощадбанк» право зареєструвати право власності на іпотечне нерухоме майно у відповідних установах з питань державної реєстрації, право отримати витяг з реєстру прав власності на іпотечне нерухоме майно у відповідних установах з питань державної реєстрації, у порядку ст. 34 Закону України «Про іпотеку» та п.6.3 іпотечного договору № 3821 від 14.07.2008 року передати в управління банку предмет іпотеки на період його реалізації. Визначити початкову ціну предмета іпотеки для продажу на підставі висновку суб`єкта оціночної діяльності станом на 23.11.2015 року у розмірі 650 760 грн. Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , 2008 року народження, з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Також просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Ощадбанк" суму сплаченого судового збору в розмірі 39 185,34 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Ощадбанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції невірно застосував ст. 38 Закону України "Про іпотеку", яка визначає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Вважає, що врегулювання правовідносин за іпотечним договором шляхом включення до нього застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку позасудового врегулювання, не позбавляє банк права задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Оскільки житлове приміщення - предмет іпотеки придбане за рахунок кредитних коштів, відповідачі підлягають виселенню без надання іншого постійного жилого приміщення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність.

В судовому засіданні представник ПАТ «Ощадбанк» - Павлов П. І. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 14 липня 2008 року між ВАТ «Держаний ощадний банк України», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 2472, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 93 500 доларів США строком до 14 липня 2028 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14 % річних.

Відповідно до розрахунків, наданих позивачем, станом на 13 травня 2016 року утворилась заборгованість в сумі 103 429, 78 доларів США, з яких: 92 716,19 доларів США - заборгованість по тілу кредиту; 1 979,30 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом; 203,91 доларів США - загальна сума пені за несвоєчасну сплату відсотків за кредитом; 8 352,08 доларів США - загальна сума 3 % річних від прострочених сум по тілу кредиту; 178,30 доларів США - загальна сума 3 % річних від прострочених сум по відсотках.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 3821, предметом якого є нерухоме майно, а саме - однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

29 грудня 2008 року позивач направив ОСОБА_1 лист-вимогу про повернення кредиту, який було отримано останнім 07.01.2009 року.

Відповідач вимогу не виконав, прострочену заборгованість не погасив.

Відповідно до п. 6.2.1 цього договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду у встановленому чинним законодавством України та цим договором порядку, в тому числі у відповідності до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п. 6.6 цього договору.

Пункт 6.6 "Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку позасудового врегулювання" передбачає право іпотекодержателя від свого імені здійснити продаж предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу та/або набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань на підставі даного договору або укладеного договору про задоволення вимог Іпотекодержателя в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відмовляючи у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу від імені банку на підставі ст.38 Закону України «Про іпотеку», суд першої інстанції виходив з того, що обраний банком спосіб звернення стягнення відноситься до позасудових.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, а доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України "Про іпотеку" одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року (справа №310/11024/15-ц).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи ту обставину, що сторони передбачили в договорі іпотеки такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, як звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України "Про іпотеку" , є неналежним способом захисту.

З огляду на наведені висновки є обґрунтованими доводи відповідачів про відсутність підстав для задоволення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову про виселення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказані позовні вимоги є похідними від вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому можуть бути задоволені лише за умови задоволення основної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 06 лютого 2019 року (справа №564/831/13-ц).

Доводи апеляційної скарги вказаного висновку не спростовують та на його правильність не впливають.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення ухваленого по справі рішення без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з для її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк