Справа № 442/1603/18 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І
Провадження № 22-ц/811/2548/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Курус Р.І. від 01 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - Дрогобицька районна державна адміністрація про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третьої особи - Дрогобицької районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - відмовлено.Попереджено ОСОБА_4 про неприпустимість в подальшому порушення з його боку батьківських обов'язків щодо його малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та про їх можливі наслідки у разі їх неналежного виконання - позбавлення батьківських прав.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити. Вважає рішення незаконним, судом неправильно та неповно досліджено докази і встановлено обставини по справі. Зазначає, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, не провідує дочку, не цікавиться здоров'ям дитини, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує дитину. Вказує на те, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області вирішено стягувати з ОСОБА_4 в користь позивача аліменти на утримання дочки, однак згідно довідки Дрогобицького міськрайонного ВДВС від 15.03.2018 року у ОСОБА_6 є заборгованість зі сплати аліментів. Крім цього, звертає увагу на те, що ніколи не чинила перешкод батькові у побачені з дитиною, навіть згідно розпорядження Дрогобицької районної державної адміністрації від 05 листопада 2012 року ОСОБА_6 надано можливість спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, однак за цей період протягом шести років, відповідач жодного разу не відвідав дитину, не брав жодної участі у її вихованні. Крім цього, зазначає, що 29 березня 2018 року відбулося засідання опікунської ради з питання доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, на яке він не з'явився та орган опіки і піклування надав висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Також, звертає увагу, що відповідач чинив насильство в сім'ї.

В судове засідання відповідач та представник третьої особи не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що вказані учасники справи повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, аналогічного ж змісту заява надійшла і від третьої особи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на неї, відповіді на відзив, письмових заперечень відповідача, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи та їх представників у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. ст. 13, 81 ЦПК України, ч.ч. 2, 3 ст. 150, ч. 3, ч. 4 ст. 155, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, Декларацію прав дитини, прийняту Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, п. 15 -16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» (Заява N 31111/04), ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та відмовляючи в задоволенні позову, - виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвом про народження останньої серії НОМЕР_1 від 08.05.2012 року. Відповідно до рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08.06.2016 року вбачається, що шлюб відповідачем ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_2 розірвано. Згідно довідок за № № 134,135 від 07.03.2018 року виданих Долішньолужецькою сільською радою Дрогобицького району Львівської області вбачається, що малолітня донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом із своєю матір'ю, тобто позивачкою по справі ОСОБА_2 та знаходиться на повному її утриманні. Відповідно до довідки Броницької амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 13.03.2018 року вбачається, що вихованням дитини займається її матір ОСОБА_2, в той же час як батько дитини ОСОБА_4 не звертався у Броницькц амбулаторію загальної практики сімейної медицини з приводу розвитку, стану здоров'я та лікування дитини. Згідно довідки Долішньолужецької середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Дрогобицького району від 12.03.2018 року вбачається, що батько дитини абсолютно не цікавиться навчанням дитини, не приводить і не забирає її зі школи, не відвідує батьківські збори, увага батька до дитини цілком відсутня. Також, як вбачається зі заяв ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, відповідач по справі ОСОБА_4 не цікавиться дитиною, не відвідує її за місцем проживання, протягом 6 років, вихованням дитини займається позивачка ОСОБА_2 При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до розпорядження Дрогобицької районної державної адміністрації від 05.11.2012 року за № 530 вбачається, що відповідачу ОСОБА_4 було надано можливість спілкуватись з дочкою та брати участь у її вихованні, а саме, бачитись з нею у будь-який день тижня з 11.00 год. до 14.00 год. в присутності матері, за місцем проживання дитини, що слід розцінювати як те, що останній самостійно звертався до Дрогобицької районної державної адміністрації щодо отримання такого дозволу. Відповідно до характеристики виданої виконкомом Долішньолужецької сільської ради на ОСОБА_4 від 03.05.2018 року за № 110 вбачається, що останні на даний час знаходиться за межами України, розлучений зі сім'єю, сплачує аліменти. Скарг чи нарікань від сусідів на нього в сільську раду не поступало. В матеріалах даної справи відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності щодо неналежного виконання своїх батьківських обов'язків, зокрема за ст. 184 КУпАП. Також відсутні будь-які докази щодо бесід, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. З наведених обставин, суд критично поставився до викладених у позові пояснень позивача щодо негативної характеристики відповідача, оскільки вони не найшли своє підтвердження в судовому засіданні. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно його доньки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов'язками, оскільки як відзначено в поданих відзиві та запереченні, відповідач ОСОБА_4 найближчим часом він має намір звернутись із заявою в органи опіки та піклування для визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Відповідач любить свою дочку і хоче приймати участь в її вихованні, піклуватись про її духовний і фізичний розвиток, матеріальне забезпечення. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його доньки не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов'язків відносно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити, однак, враховуючи протиправну поведінку відповідача щодо ставлення до виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню дочки, його слід попередити, що у разі продовження протиправної поведінки він буде позбавлений батьківських прав.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Так, 15.03.2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_4, третя особа - Дрогобицької районної державної адміністрації (орган опіки та піклування), в якому просила позбавити ОСОБА_4 батьківських прав, відносно малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позову посилалася на те, що відповідач ОСОБА_4 її колишнім чоловіком, з яким вона розірвала шлюб 08.06.2016 року та батьком малолітньої ОСОБА_5 Зазначає, що дитина проживає разом з нею та знаходиться на повному її утриманні. В той же час, відповідач не бере участі у вихованні дитини, не провідує її, не цікавиться її здоров'ям, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує її. Згідно рішення суду, з відповідача на її користь було вирішено стягувати аліменти на утримання доньки, по яких станом на 15.03.2018 року наявна заборгованість. Також, відповідно до заяв свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 вбачається, що від народження малолітньої ОСОБА_5 і по теперішній час, її вихованням та утриманням займається мати, батька дитини вони не бачили. Оскільки відповідач без поважних причин не виявляє батьківського піклування, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, а тому вважає за доцільним позбавити його батьківських прав.

Відповідно до ст. 164 ч.1 п.2 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як вбачається із п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно абзацу 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

При вирішенні цього спору колегія суддів виходить з інтересів неповнолітньої дитини, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, Сімейного кодексу України, згідно змісту яких дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на піклування батьків.

Зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Відповідно до зазначеної правової норми батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось, - сторони, колишнє подружжя, шлюб між якими розірванорішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 8.06.2016 року, є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2

Посилаючись на тривале ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованні дитини, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно вказаної дитини. В обґрунтування позову позивач вказує про те, що відповідач протягом тривалого часу (близько 6 років) і систематично ухиляється від своєї участі у вихованні і утриманні дитини, має заборгованість зі сплати аліментів, з дочкою не спілкується взагалі і такого бажання не проявляє.

Дійсно, як вбачається із довідки Долішньолужецької сільської ради (а.с. 17) позивачка проживає разом із дитиною сторін та займається її утриманням та вихованням.

Також, як вбачається із довідкиБроницької амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 13.03.2018 року, довідки Долішньолужецької середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Дрогобицького району від 12.03.2018 року, де навчається дитина сторін (а.с. 18, 19), вихованням дитини займається мати та бере активну участь у їх вихованні.

Однак, відповідно до розпорядження Дрогобицької районної державної адміністрації від 05.11.2012 року за № 530, - відповідачу ОСОБА_4 було надано можливість спілкуватись з дочкою та брати участь у її вихованні, а саме, бачитись з нею у будь-який день тижня з 11.00 год. до 14.00 год. в присутності матері, за місцем проживання дитини, що слід розцінювати як те, що останній самостійно звертався до Дрогобицької районної державної адміністрації щодо отримання такого дозволу. Аналогічне розпорядження «Про визначення способу участі батька у вихованні дитини» прийняте і 5.02.2019 року за №51, у якому зокрема визначено час побачень батька з дитиною, а також зобов'язано позивачку не чинити перешкод відповідачу в особистому спілкуванні з дитиною та участі в її вихованні.

Також, відповідно до характеристики виданої виконкомом Долішньолужецької сільської ради на ОСОБА_4 від 03.05.2018 року за № 110, останній на даний час знаходиться за межами України, розлучений зі сім'єю, сплачує аліменти. Скарг чи нарікань від сусідів на нього в сільську раду не поступало.

Крім цього, слід вказати і про те, що станом на 20.02.2019 року незначна заборгованість зі сплати аліментів, яка мала місце до цього, відповідачем погашена (розрахунок державного виконавця а.с. 175-176), що визнала у судовому засіданні і позивачка.

Перевіряючи, також, і ставлення відповідача до дитини колегія суддів вважає, що таке не слід вважати зразковим чи навіть належним, зважаючи на відсутність у матеріалах справи даних про його тривалу належну участь в вихованні та утриманні дочки, даних про те, що такий достеменно знайомий із її потребами, бажаннями, бере участь у формуванні її особистості, забезпечує її підготовку до самостійного життя та навіть спілкується з нею у достатній мірі, виправданням чого не може бути певне негативне ставлення матері до нього та певні перешкоди, про які йдеться у згаданих розпорядженнях органу опіки та піклування. На вказане звернув увагу і суд першої інстанції попередивши батька про неприпустимість в подальшому порушень з його боку батьківських обов'язків щодо його малолітньої дитини.

Однак колегія суддів враховує його активне намагання брати участь у спілкуванні з дитиною, незважаючи на певні непорозуміння з цього приводу з матір'ю дитини, що проявилось у зверненні з цього приводу до органу опіки та піклування, погашення ним заборгованості та періодична сплата ним аліментів. Крім цього, відповідачем зайнята активна позиція заперечення щодо позбавлення його батьківських прав, що свідчить про його певне усвідомлення своєї негативної поведінки стосовно виконання своїх батьківських обов'язків та намагання таку виправити, уникнувши негативного для себе наслідку при задоволенні позову.

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на нього як на особу, що не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов'язків не слід вважати таким, що відповідатиме інтересам дитини, що має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ та не стимулюватиме батька до належного виконання своїх батьківських обов'язків. Підстав застосування такого заходу як такого, що відповідатиме інтересам дитини не навела і позивач, навпаки вказавши про те, що такий позов нею заявлено у суді у зв'язку із створенням ряду незручностей відповідачем своєю неналежною поведінкою, бездіяльністю у реалізації своїх прав та обов'язків щодо дитини для позивачки та дитини, що не слід вважати вагомими причинами для застосування такого крайнього заходу з врахуванням наведених вище обставин.

Крім цього, зважаючи на зміст ст. 8 Конвенції про права людини та основоположних свобод, позбавлення батьківських прав слід вважати втручанням у права гарантовані ст. 8 Конвенції особи, відносно якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав та таке втручання серед іншого повинно переслідувати мету насамперед захисту інтересів дитини, стосовно якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав відповідача. Як вбачається із матеріалів справи та апеляційної скарги жодних доводів з приводу того як позбавлення батьківських прав сприятиме захисту інтересів дитини та яких позивачем і відповідно судом першої інстанції не наведено.

Про вказане йдеться і у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року Заява N 39948/06 «Савіни проти України», у якому зокрема вказано:

49. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж'юнта проти Італії" (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).

50. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини" (Haase v. Germany), N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" (Havelka and Others v. the Czech Republic), N 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К.А. проти Фінляндії" (K.A. v. Finland), N 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії" (Moser v. Austria), N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61).

51. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз'єднання сім'ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі" (Schultz v. Poland), N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини" (Remmo and Uzunkaya v. Germany), N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки" (Polasek v. Czech Republic), N 31885/05, від 8 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97).

Враховуючи вказане підстав вважати обґрунтованими доводи позову, про необхідність застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав на відповідача, як на особу, який, на думку позивачки, не виконує батьківських обов'язків та ухиляється від їх виконання, - немає.

Тому доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими, а саму скаргу - залишити без задоволення

Рішення ж суду, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 березня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра