Єдиний унікальний номер 236/2770/18 Номер провадження 22-ц/804/774/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року

м. Бахмут

Справа № 236/2770/18

Провадження № 22-ц/804/774/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Будулуци М.С., Новікової Г.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області в складі судді Ткачова О.М. від 12 грудня 2018 року, ухвалене у м. Лиман Донецької області, дата складення повного судового рішення - 17 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, пред'явила позов до відповідача про стягнення належних звільненому працівникові сум, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позов мотивовано тим, що з 02 грудня 2013 року ОСОБА_1 працювала на посаді техніка 2 категорії дільниці з поточного утримання колії Виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії» Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», звільнена 17 липня 2017 року у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку та грошової компенсації за 30 невикористаних днів щорічної відпустки.

Наказом Виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії» Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 73/ОД встановлено початок простою не з вини працівника з 0:00 год. 20 березня 2017 року з оплатою часу простою з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Явка всіх працівників на робочі місця під розпис у Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої, є обов'язковою.

Посилаючись на те, що відповідач у день звільнення працівника не провів повний розрахунок, позивач просила стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 3343 грн 07 коп. заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року, 10337 грн 72 коп. заробітної плати за час простою; 7618 грн 24 коп. компенсації за невикористану відпустку, 5453 грн 00 коп. вихідної допомоги при звільненні у зв'язку зі скороченням штату працівників; а також середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 54343 грн 04 коп. Зобов'язати відповідача здійснити утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року позов задоволений частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 7618 грн 24 коп. компенсації за невикористану відпустку, 9150 грн 63 коп. заробітної плати за час простою, 5453 грн 00 коп. вихідної допомоги при звільненні у зв'язку зі скороченням штату працівників; середній заробіток за час затримки розрахунку 54343 грн 04 коп.

Зобов'язати відповідача утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 1808 грн 64 коп. заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року без утримання передбачених законом податків та зборів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що відповідач на порушення вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника не виплатив всі суми, що належать йому від підприємства, а тому несе встановлену статтею 117 КЗпП відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

У січні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця») подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення про відмову в позові у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд не застосував до спірних правовідносин Закон України від 2 вересня 2014 року № 1669-УП «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який є спеціальним законом у спірних правовідносинах. Суд безпідставно не урахував, що невиплата належних працівникові сум пов'язана з існуванням форс-мажорних обставин (захоплення невідомими особами усього майна товариства, розміщеного в зоні АТО), що підтверджується висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 і є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за таку невиплату.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки суд, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень; оцінивши надані учасниками справи докази з додержанням норм процесуального права, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, наведені у відзиві обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції встановив, що з 02 грудня 2013 року ОСОБА_1 працювала в Публічному акціонерному товаристві «Українська залізниця»; звільнена 17 липня 2017 року у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивачем на підтвердження невиплаченої заробітної плати з березня по липень 2017 року надані розрахункові листи (табуляграми).

Виплата заробітної плати за першу половину березня 2017 року у сумі 1538 грн 15 коп. підтверджується видатковим ордером № 893 від 24 жовтня 2017 року.

Згідно з науково-практичним висновком Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричинених впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), встановлені цим висновком обставини є підставами для звільнення від відповідальності зобов'язаної сторони, якщо за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», регіональна філія Донецька залізниця Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», за невиконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст. 47, 49-2 ч.ч. 1, 3; 83, 115-116, 184 ч. 3, 186-1, 198 КЗпП України, з урахуванням норми ст. 4 КЗпП України.

Установивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем прав працівника при звільненні, зокрема на отримання заробітної плати, а тому частково задовольнив позовні вимоги.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Частина перша цієї статті 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов'язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Матеріалами справи підтверджується, що з 02 грудня 2013 року ОСОБА_1 працювала на посаді техніка 2 категорії дільниці з поточного утримання колії Виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії» Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (ас. 9-12, 13-14).

Наказом Виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії» Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 73/ОД, який видано на виконання наказу в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 15.03.2017 № 384-Н, встановлено початок простою не з вини працівника з 0:00 год. 20 березня 2017 року з оплатою часу простою з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Явка всіх працівників на робочі місця під розпис у Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої, є обов'язковою (ас. 16-17).

Згідно з табелями обліку використання робочого часу за період з березня по липень 2017 року, які підписані начальником Родаківської дистанції колії Мальцевим Ю.О., бухгалтером ІІ категорії Горобцовою Н.В., заступником начальника дистанції з кадрових питань Мартинюк С.І. та завірені печаткою, щодо ОСОБА_1 (табельний № 4126) є відмітки про явки на роботу: березень - 12 днів (буквений код «Р») і 10 днів (буквений код «П»), квітень - 19 днів (буквений код «П»), травень - 20 днів (буквений код «П»), червень - 20 днів (буквений код «П»), липень - 11 днів (буквений код «П») (ас. 66-75).

24 жовтня 2017 року позивачеві виплачена депонована заробітна плата за першу частину березня 2017 року у сумі 1538 грн 15 коп., що підтверджується видатковим касовим ордером № 893, який був наданий відповідачем суду першої інстанції (ас. 54).

17 липня 2017 року відповідач видав наказ № 1533-ос про звільнення з 17.07.2017 ОСОБА_1 (табельний № 4126) у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за 30 невикористаних днів щорічної відпустки та вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку (ас. 15).

Встановлені обставини підтверджуються письмовими доказами і не спростовані сторонами, зокрема особою, яка подала апеляційну скаргу.

За таких обставин, задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення належних працівникові при звільненні сум, у тому числі за час простою, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги при звільненні, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач порушив законні права працівника на оплату праці, які підлягають захисту шляхом стягнення певних сум.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення сум, оскільки за змістом ст. ст. 84, 113 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормативними актами, є мінімальними державними гарантіями, які застосовуються для захисту прав найманого працівника.

Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з'ясовувати, зокрема, факт перебування сторін у трудових відносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому тощо.

Наказом відповідача №73/ОД від 17.03.2017 «Про встановлення простою» встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників з 0-00 годин 20.03.2017 для всіх працівників виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії», у тому числі ОСОБА_1 Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно з графіком роботи.

Відповідачем не оспорюється видання цього наказу, а також факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення його саме 17 липня 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що оклад (тариф) ОСОБА_1 (табельний номер 4126) - 3895 грн, тобто, дві третини тарифної ставки, що належали до виплати позивачу згідно із зазначеним наказом, - 2596 грн 67 коп.

Таким чином, стягнута судом першої інстанції заборгованість за час простою визначена з додержанням вимог ст.113 КЗпП України та з урахуванням наказу, виданого відповідачем.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з розміром вихідної допомоги при припиненні трудового договору з підстави, зазначеної у пункті 1 статті 40 КЗпП України у розмірі не менше середнього місячного заробітку 5453 грн 00 коп., що передбачено статтею 44 КЗпП. Розмір допомоги обчислений відповідно до вимог статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затверджено постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку, основою для визначення розміру вихідної допомоги є середньомісячна заробітна плата, яка обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п.4 Порядку в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Отже, за приписами наведених норм, суд першої інстанції з урахуванням розміру тарифної ставки позивача та обсягу заявлених нею позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі 5453 грн 00 коп., який не спростований відповідачем належними і допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в частині стягнення належних при звільненні сум, не приймає посилання відповідача на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018, оскільки належна оплата праці є конституційним правом людини, а наявність викладених у науково-правовому висновку обставин може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов'язання, проте не звільняє роботодавця від обов'язку здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії.

Щодо доводів апеляційної скарги про недоведеність позивачем позовних вимог в частині стягнення оплати за час простою, компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги, неможливість їх стягнення через відсутність первинних документів, суд апеляційної інстанції зазначає, що письмові докази, зокрема наказ «Про припинення трудового договору» № 1617-ОС від 17.07.2017, табеля обліку використання робочого часу, які були досліджені судом з додержанням норм процесуального права, не спростовані відповідачем. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно до діючого трудового законодавства за підписом керівника структурного підрозділу, заступника начальника дистанції з кадрових питань, бухгалтера та затверджені печаткою виробничої одиниці; а відповідачем не надано суду доказів, що на час складання цих документів відповідні посадові особи не мали повноважень, печатка виробничої одиниці визнана недійсною.

Посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються з огляду на те, що зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який, відхиляючи заперечення відповідача, обґрунтовано виходив з того, що обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Разом з тим, не можна повністю погодитись з визначеним до стягнення розміром компенсації за невикористані дні відпустки, оскільки суд належним чином не перевірив наданий позивачем розрахунок, згідно з яким компенсація вирахувана за 38 календарних днів відповідно до розрахункового листа за липень 2017 року (ас. 18, 92), що суперечить наказу про звільнення ОСОБА_1, в якому кількість невикористаних днів відпустки становить 30.

Обставина щодо 30 невикористаних днів щорічної відпустки визнається позивачем, що підтверджується позовною заявою.

Відтак, компенсація за 30 невикористаних днів щорічної відпустки дорівнює 6014 грн 40 коп. (200 грн 48 коп. х 30).

Крім того, під час ухвалення рішення про задоволення вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд порушив норми процесуального права і неправильно застосував норми матеріального права.

За приписами статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачена ст. 117 КЗпП України, настає за умови вини власника або уповноваженого ним органу.

Відхиляючи доказ - науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018, яким засвідчено настання обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Донецької і Луганської областей та здійснення у зв'язку із цим антитерористичної операції) з 2014 року для ПАТ «Укрзалізниця» при здійсненні господарської діяльності на території Донецької і Луганської областей та дотриманні законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов'язкових платежів, при вирішенні цих вимог, суд не урахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, згідно з яким настання обставин непереборної сили, що встановлені цим висновком, свідчить про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, а тому відповідач не несе відповідальність за порушення строків розрахунку, встановлену статтею 117 КЗпП.

За таких обставин підстави для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України відсутні.

З урахуванням наведеного рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування норм матеріального права з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Довід скарги про те, що до спірних правовідносин суд не застосував Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-УП «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який є спеціальним, не ґрунтується на законі.

Цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Проте даний спір виник з трудових відносин і регулюється нормами Кодексу законів про працю України, Законом України «Про оплату праці». Закон, на який посилається особа, яка подала апеляційну скаргу, до спірних відносин не застосовується.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Установивши, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, суд апеляційної інстанції змінює рішення в частині визначення розміру компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та стягнення судових витрат з відповідача; скасовує рішення в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні вимог. В іншій частині рішення залишити без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з відповідача у дохід держави стягуються судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог (27,65%), що складає 224 грн 00 коп. (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області в складі судді Ткачова О.М. від 12 грудня 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати і в задоволенні цих вимог відмовити.

Рішення в частині визначення розміру компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та стягнення судових витрат з відповідача змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (вул. Тверська, 5, м. Київ, 03680, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1) 6014 (шість тисяч чотирнадцять) грн 40 коп. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (вул. Тверська, 5, м. Київ, 03680, ) і зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір 224 грн 00 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.М. Біляєва

Судді: М.С. Будулуца

Г.В.Новікова