Постанова

Іменем України

02 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 301/1283/17

провадження № 61-32225св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнко Юрій Петрович, на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 17 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Фазикош Г. В., Готра Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 22 квітня 2005 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1476pvi-04-05 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 34 500 доларів США зі сплатою 11 % річних на строк до 18 квітня 2020 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 22 квітня 2005 року між банком і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки (далі - Договір іпотеки), за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку належну йому квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 43,50 кв. м, житловою площею 25,80 кв. м. Також в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 22 квітня 2005 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 1476/1 (далі - Договір поруки), за яким ОСОБА_2 зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за повне та своєчасне виконання позичальником зобов`язань за Кредитним договором. ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим в нього станом на 03 травня 2017 року утворилася заборгованість в розмірі 865 815,59 грн, з яких: за основним боргом кредиту - 16 795,31 доларів США, що еквівалентно 446 099,05 грн; строкова заборгованість за відсотками - 184,75 доларів США, що еквівалентно 4 907,13 грн; прострочена заборгованість за відсотками - 1 125,66 доларів США, що еквівалентно 29 898,58 грн; строкова заборгованість за щомісячною комісією - 341,00 грн; прострочена заборгованість за щомісячною комісією - 5 456,00 грн; пеня - 379 113,82 грн. Враховуючи викладене, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вищевказану заборгованість та судові витрати.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 25 липня 2017 року у складі судді Даруда І. А. позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за Кредитним договором, яка становить 865 815,59 грн, що складається із: заборгованості за основним боргом кредиту - 16 795,31 доларів США, що еквівалентно 446 099,05 грн; строкової заборгованості за відсотками - 184,75 доларів США, що еквівалентно 4 907,13 грн; простроченої заборгованості за відсотками -1 125,66 доларів США, що еквівалентно 29 898,58 грн; строкової заборгованості за щомісячною комісією - 341 грн; простроченої заборгованості за щомісячною комісією - 5 456 грн; пені - 379 113,82 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» судовий збір в розмірі 12 987,23 грн.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 порушив умови Кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, що підлягає стягненню солідарно з нього та поручителя на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 17 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 25 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 14 285,70 грн судового збору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» не має права вимоги за Кредитним договором та Договором поруки, оскільки 11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір відступлення права вимоги № 17/4-В, за умовами якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув право вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до цього договору. Дана обставина також підтверджується ухвалою Господарського суду міста Києва від 20 січня 2016 року у справі № 910/21864/15 за позовом Державної іпотечної установи до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення 179 830 369,71 грн, якою затверджено мирову угоду між ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та Державною іпотечною установою. У жовтні 2015 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Державної іпотечної установи про відступлення права вимоги, після чого здійснює погашення кредиту на її користь.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У травні 2018 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнко Ю. П., подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 17 квітня 2018 року та залишити в силі рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 25 липня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи, не залучив до участі у справі як третю особу Державну іпотечну установу і дійшов помилкового висновку про відсутність у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права вимоги за Кредитним договором. Апеляційний суд не звернув уваги на те, що перехід права вимоги за Кредитним договором, окрім договору про відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В, регулюється ще й умовами мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду міста Києва від 20 січня 2016 року у справі № 910/21864/15, якою передбачено механізм поетапного переходу права вимоги за договорами, вказаними у додатках до договору про відступлення права вимоги, зокрема шляхом спільного ведення реєстру отриманих платежів за кредитними договорами, проведення їх оцінки, часткової передачі оригіналів договорів та інших документів щодо позичальників, внесення змін до договору відступлення права вимоги. Відповідач та його представник не надали апеляційному суду документів, що підтверджують проведення оцінки права вимоги за Кредитним договором чи внесення змін до договору про відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В. Тому переходу права вимоги за Кредитним договором від ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до Державної іпотечної установи не відбулося.

У червні 2018 року представник відповідачів - Порхун С. В. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, зазначивши про її законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 31 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Іршавського районного суду Закарпатської області.

19 червня 2018 року справа № 301/1283/17 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Апеляційним судом встановлено, що 22 квітня 2005 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 34 500 доларів США зі сплатою 11 % річних на строк до 18 квітня 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою належного виконання зобов`язань за Кредитним договором 22 квітня 2005 року між банком, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено Договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за повне та своєчасне виконання позичальником зобов`язань за Кредитним договором.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором 22 квітня 2005 року між банком і ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки, за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 43,50 кв. м, житловою площею 25,80 кв. м, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л. В. 22 квітня 2005 року за реєстровим № 2149.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

11 лютого 2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» (первісний кредитор) та Державною іпотечною установою (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги №17/4-В. За змістом пункту 1.2 зазначеного договору первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув усі права вимоги за договорами, вказаними у додатках до цього договору, зокрема за Кредитним договором, Договором іпотеки, Договором поруки.

Згідно з пунктом 2.1 договору відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року №17/4-В пункт 1.2 цього договору набирає чинності в день прийняття рішення Національним банком України про віднесення первісного кредитора до категорії неплатоспроможних.

Постановою Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Таким чином, починаючи з 17 вересня 2015 року Державна іпотечна установа набула всі права вимоги за Кредитним договором, Договором іпотеки, Договором поруки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20 січня 2016 року у справі № 910/21864/15 за позовом Державної іпотечної установи до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення 179 830 369,71 грн було затверджено мирову угоду, за змістом якої сторони погодили виконання умов договору про відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року №17/4-В.

27 жовтня 2015 року ОСОБА_1 отримав від Державної іпотечної установи повідомлення про те, що 17 вересня 2015 року набрав чинності укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та Державною іпотечною установою договір відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року №17/4-В і Державна іпотечна установа є новим кредитором за Кредитним договором та іпотекодержателем за Договором іпотеки. Також у вказаному повідомленні зазначено про необхідність позичальнику утриматися від оплати будь-яких коштів на погашення боргу за основним зобов`язанням на рахунки ПАТ «Банк «Фінанси та кредит».

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Разом з тим стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду з позовом за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням викладеного для вирішення спору, який виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача такого права, факт його порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем при зверненні до суду.

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вказувало на те, що ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань за Кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість, що підлягає стягненню солідарно з позичальника та поручителя на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що право вимоги за Кредитним договором, Договором іпотеки, Договором поруки ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» відступило Державній іпотечній установі за договором відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року №17/4-В, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» не має цивільного права, за захистом якого воно звернулося до суду, тобто є неналежними позивачами, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування рішення місцевого суду та відмови в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що перехід права вимоги за Кредитним договором, окрім договору про відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В, регулюється ще й умовами мирової угоди, яка затверджена ухвалою Господарського суду міста Києва від 20 січня 2016 року у справі № 910/21864/15, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків апеляційного суду про те, що Державна іпотечна установа набула право вимоги за Кредитним договором, Договором іпотеки, Договором поруки з дати прийняття Національним банком України постанови від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних».

Оскільки Державна іпотечна установа набула право вимоги за Кредитним договором, Договором іпотеки, Договором поруки на підставі договору про відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В, то посилання заявника на те, що умови мирової угоди не виконуються, не можуть бути підставою для висновку, що переходу права вимоги не відбулося.

Аргументи касаційної скарги про те, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» має право повторно звернутися до суду з позовом до Державної іпотечної установи про визнання договору відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В недійсним, є неспроможними, оскільки доказів визнання недійсним, скасування чи розірвання зазначеного договору матеріали справи не містять і апеляційним судом таких обставин не встановлено.

Згідно з частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

В силу своїх процесуальних повноважень, визначених статтями 367, 374 ЦПК України, апеляційний суд не має права на залучення на стадії апеляційного розгляду до участі у справі інших осіб, тому доводи касаційної скарги про незалучення до участі у справі як третю особу Державну іпотечну установу є безпідставними.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнко Юрій Петрович, залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов