Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 205/7595/15-ц

провадження № 61-17797св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

представник відповідача - ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 та касаційну скаргу ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року в складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 04 листопада 2006 року між нею та ОСОБА_6 укладено шлюб, який 17 вересня 2015 року розірвано.

За час шлюбу вони придбали автомобіль «HyundayTucson», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (на час придбання), який згідно з вимогами сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя.

Усупереч статті 203 ЦК України, статей 60, 63, 65 СК України ОСОБА_6 без отримання її письмової згоди продав спірний автомобіль ОСОБА_7, в зв'язку з чим позивач просила визнати недійсним правочин з продажу спірного автомобіля, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також витребувати автомобіль з чужого незаконного володіння ОСОБА_8, якому спірний автомобіль було продано.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2016 року в складі судді Федченко В. М. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надала доказів того, що відповідач у 2012 році реалізував спірний автомобіль ОСОБА_7 без відома та згоди на це позивача і що про продаж спірного автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, позивачу нібито стало відомо лише з відповіді на її звернення з Управління Державтоінспекції ГУМВС України в Дніпропетровській області від 07 жовтня 2015 року № 14/М-755.

Крім того, позивач пропустила позовну давність звернення до суду, оскільки перший покупець спірного автомобіля - ОСОБА_7 придбав та зареєстрував автомобіль 05 квітня 2012 року, а позивач звернулася до суду з позовом про витребування автомобіля з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 лише 20 жовтня 2015 року.

Позивач просила витребувати спірний автомобіль з чужого незаконного володіння ОСОБА_8, але при цьому згідно зі статтею 60 СК України вона може претендувати лише на вартість однієї другої частини автомобіля, який є неподільною річчю.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2016 року скасовано, позов задоволено частково.

Визнано правочин з продажу автомобіля «HyundayTucson», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у формі довідки-рахунку від 05 квітня 2012 року серії ДПІ № 497155, недійсним. У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1 023,12 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції не врахував положення статей 3, 11 ЦПК України, статей 12, 15 ЦК України щодо права на судовий захист у спосіб, обраний позивачем на власний розсуд та визначений законом, а також не звернув уваги на те, що відповідно до статті 65 СК України дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди. Для укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Також суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції про пропущення позивачем позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції в частині визнання правочину недійсним та стягнення з нього на користь ОСОБА_3 1 023,12 грн судового збору скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не повідомив його належним чином про час і місце розгляду справи.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний автомобіль було реалізовано подружжям за час шлюбу, грошові кошти витрачено в інтересах сім'ї, суд апеляційної інстанції безпідставно застосував позовну давність.

У червні 2017 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню, касаційна скарга ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8 - частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, третьої, п'ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою. Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Надаючи у липні 2016 року пояснення до суду першої інстанції, ОСОБА_6 зазначав адресу проживання: АДРЕСА_1, та номер телефону - НОМЕР_2 (а. с. 108).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2016 року розгляд справи призначено на 25 січня 2017 року о 15.00 год. в приміщенні Апеляційного судуДніпропетровської області (а. с. 143).

У матеріалах справи міститься 2 повідомлення ОСОБА_6 про дату та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, на а. с. 144 міститься лист Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2016 року з повідомленням, зокрема ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2, про дату та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції.

На а. с. 146 міститься повістка про виклик до суду ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1.

На а. с. 148 міститься довідка про доставку 06 грудня 2016 року SMS-повідомлення ОСОБА_6 за номером телефону: НОМЕР_3.

На а. с. 152 міститься рекомендоване повідомлення до поштового відправлення на ім'я ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2, яке повернено з поміткою «за закінченням терміну зберігання».

Протокольною ухвалою від 25 січня 2017 року розгляд справи відкладено на 29 березня 2017 року о 14.30 год. (а. с. 168). З цим ознайомилися ОСОБА_5 - представник ОСОБА_3, та ОСОБА_9 - представник ОСОБА_8 (а. с. 169).

На а. с. 170 міститься судова повістка-повідомлення про розгляд справи 29 березня 2017 року о 14.30 год. з повідомленням ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2.

На а. с. 172 міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення на ім'я ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2, яке повернено з поміткою «за закінченням терміну зберігання».

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_6 зазначав, що номер телефону - НОМЕР_3, на який судом апеляційної інстанції було надіслано SMS-повідомлення, йому не належить, за адресою: АДРЕСА_2 він не зареєстрований та не проживає.

Відповідно до пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику судового процесу SMS-повідомленням лише після подання ним до суду заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом роздруковування та заповнення учасником судового процесу форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Усупереч цьому Порядку суд апеляційної інстанції 06 грудня 2016 року надіслав ОСОБА_6 SMS-повідомлення без наявності його заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення.

Таким чином, не можна вважати, що суд апеляційної інстанції дотримався вимог щодо належного повідомлення сторін у справі про наявність судового спору та повідомлення ОСОБА_6 про час та місце розгляду справи відповідно до статей 74?76 ЦПК України 2004 року. Крім того, суд апеляційної інстанції допустив порушення, надсилаючи ОСОБА_6 SMS-повідомлення без наявності його заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошено на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПКУкраїни справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд апеляційної інстанції не повідомляв ОСОБА_6 про час і місце розгляду справи за адресою: АДРЕСА_1, надіслав SMS-повідомлення без його згоди, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з переданням справи на новий апеляційний розгляд,

За обставин, коли рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню за касаційною скаргою ОСОБА_6, касаційна скарга ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити, касаційну скаргу ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до Дніпровського апеляційного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В.М. Сімоненко

С.П. Штелик