Справа № 495/5740/16-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

21 листопада 2019 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючої одноособово - судді Шевчук Ю.В.

при секретарі Завацької І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровський справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір Ірина Валентинівна про визнання частково недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування реєстрації права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір Ірина Валентинівна про визнання частково недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування реєстрації права власності.

Позивач та адвокат Павленко Володимир Сергійович, який діє в його інтересах, в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити з підстав, викладених у позові.

Відповідачка ОСОБА_2 , та адвокат Сороколет Станіслав Іванович, який діє в її інтересах, в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити у позові в повному обсязі з підстав, викладених у запереченнях на позов (т.1 а.с. 45-50).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилася, неодноразово надсилала повідомлення на адресу суду про розгялд справи за її відсутності у зв`язку з великою завантаженістю в роботі.

Дослідивши матеріали справи та всі надані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступних висновків.

Позивач обгрунтовує свої позовні вимоги тим, що під час оформлення Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №2257 на ім`я ОСОБА_2 , державним нотаріусом Кушнір І.В. було неправомірно визначено склад спадщини спадкодавця ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . А саме: до складу спадщини було включено майно, яке ще за життя спадкодавця належало позивачу. Це 12,9 кв. м загальної площі та 13, 3 кв. м житлової площі житлового будинку літера «А», а також гараж літ. «Ж», та споруди АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 . Також позивач вказує, що оскільки прибудова до будинку, гараж під літерою «Ж», каналізація та водопровід були збудовані позивачем особисто і належать йому на праві власності, і відтак, були неправомірно включені до скалду спадщини ОСОБА_2 , він наполягає на визнанні Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №2257 на ім`я ОСОБА_2 частково недійсним та скасуванні державної реєстрації за ОСОБА_2 права власності на 11/18 часток житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 98,9 кв.м, жилою площею 60,4 кв.м у складі: літера «А»- житловий будинок, літера «Б»-літня кухня, літера «В» - санвузол, літери «Г,Ж» -гаражі, літери «Д» - сарай, літера «Є» -убиральня, літери «І», «6», «1» - споруди.

Згідно відповіді КП «Білгород-Дністровське БТІ» станом на 27.06.2013 року вказаний вище житловий будинок складався з літера «А», загальною площею 98,9 кв.м, житловою площею- 60,4 кв.м, літньої кухні літера «Б», санвузлу літера «В», гаражу літера «Г», сараю літера «Д», гаражу літера «Ж», убиральні літера «Є», споруд № 1-6,І.

Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 198 від 18.03.1999 року залишено у власності ОСОБА_1 самочинно збудовані: житлову прибудову літ «А», житловою площею 12,8 кв.м, гараж літ. «Ж».

Відповідач ОСОБА_2 та адвокат Сороколет С.І., який діє в її інтересах, проти позову заперечували, наголошучи на тому, що з приводу спору між тими самими сторонами з тих же самих підстав вже є рішення суду по цивільній справі№495/4499/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Кушнір Ірина Валентинівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування реєстрації права власності. Вказане рішення ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, і є остаточним, так як ухвалою Вищого спеціалізованого суду від 26.10.2016 року рішення апеляційного суду Одеської області від 05.05.2016 року, яким у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 про визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом було відмовлено, залишено без змін. Тому відповідачка та її представник наполягали на закритті провадження по справі відповідно до п. ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Проте суд не може погодитись з даними доводами відповідачки та її представника, адже предмет позовних вимог за даними справами не співпадає за своїм об`ємом, судом не встановлено жодної з підстав для закриття провадження у даній справі, що передбачені ст. 255 ЦПК України, а тому у клопотанні адвоката Сороколет С.І., який діє в інтересах відповідача ОСОБА_2 , про закриття провадження по справі було відмовлено, про що постановлена відповідна ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.11.2019 року.

Щодо правового обґрунтування позовних вимог позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Позивач просить визнати частково недійсним Свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом з тих підстав, що, на його думку, нотаріус неправильно визначив обсяг і частку успадкованого відповідачкою нерухомого майна у вигляді спірного будинку.

Відповідно до ст. 215 ч.3 ЦК України у редакції 2004 року, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Свідоцтво про право на спадщину визнається судом недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ч.1 ЦК України у редакції 2004 року).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.11.2014 року по цивільній справі №495/4499/14-ц, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Кушнір Ірина Валентинівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування реєстрації права власності були задоволені; Визнано недійсним видане державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори 06.08.2013 року ОСОБА_2 про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №2257, на 11/18 часток житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 98,9 кв.м., житловою площею 60,4 кв.м., у складі літ. «А» - житловий будинок, літ. «Б» - літня кухня, літ. «В» - санвузол, літ. «Г» та «Ж» - гаражі, літ. «Д» - сарай, літ. «Є» - убиральня, споруди №1-6, І, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 03 від 06.08.2013 року; Скасовано державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на 11/18 часток житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 98,9 кв.м., житловою площею 60,4 кв.м., у складі літ. «А» - житловий будинок, літ. «Б» - літня кухня, літ. «В» - санвузол, літ. «Г», «Ж» - гаражі, літ. «Д» - сарай, літ. «Є» - убиральня, споруди №1-6, І, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 03 від 06.08.2013 року.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28.04.2015 року зазначене вище рішення було скасовано, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано частково недійсним, видане Чорній В.П., державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори 06.08.2013 року, зареєстроване в реєстрі за № 2257, Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, в частині визнання успадкованою після смерті ОСОБА_3 1/18 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , в частині визнання успадкованими 12,9 кв. м загальної площі, та 13,3 кв. м житлової площі у будинку літ. "А", в частині визнання успадкованим гаражу літ. "Ж", по АДРЕСА_2 та в частині посилання на договір від 07 жовтня 1994 року (реєстровий номер 1-3679), та вирішено вважати успадкованими ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 10/18 частин житлового будинку під АДРЕСА_2 , що в цілому складається з житлового будинку літ. "А" загальною площею 86 кв. м, житловою площею 47,1 кв. м, надвірних споруд: літньої кухні літ. "Б", санвузла літ. "В", гаражу літ. "Г", сараю літ. "Д", вбиральні літ. "Є", споруд №1-4, І .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.10.2015 року вказане рішення Апеляційного суду Одеської області від 28.04.2015 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05.05.2016 року, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.11.2014 року по цивільній справі №495/4499/14-ц було скасовано, у позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Кушнір Ірина Валентинівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування реєстрації права власності було відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено, рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 травня 2016 року було залишено без змін.

Тобто, рішення Апеляційого суду Одеської області від 05 травня 2016 року, є остаточним.

Як встановлено у судовому засіданні, докази та обставини, на які посилається позивач по даній справі були предметом дослідження Апеляційного суду та викладені у рішенні Апеляційного суду Одеської області від 05.05.2016 року та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. На це вказує і ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 06.08.2013 року на ім`я відповідачки видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 11/18 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 . При цьому, 11/18 частин житлового будинку складаються з: 1/18 частини житлового будинку, які належали спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповітом від 17.07.1996 року, 5/9 або 10/18 частин, які належали спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.08.1994 року, рішення виконкому Білгород-Дністровської міськради від 28.07.1994 року №931 і договору про порядок користування житловим будинком від 07.10.1994 року, посвідченим Білгород-Дністровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованим у Білгород-Дністровському БТІ 01.11.1994 року. 5/9 часток складаються з 1/2 частини житлового будинку за мінусом 7/36 частин (належать позивачу ОСОБА_1 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.12.2012 року, тобто 75/100-7/36+5/9.

Обставини справи свідчать про те, що за відповідачкою ОСОБА_2 у державному реєстрі прав на нерухоме майно зареєстровано 11/18 (або 22/36) часток спірного житлового будинку, зазначена реєстрація здійснена після реєстрації права власності позивача ОСОБА_1 на 14/36 часток спірного житлового будинку, тобто частки сторін складають 1 (22/36+14/36=36/36 або 1).

Також суд вважає за необхідне зазначити, що в оспорюваному позивачем Свідоцтві про право на спадщину, яке зарестровано в реєстрі за №2257 на ім`я ОСОБА_2 , не зазначено, що до складу спадщини включено майно, яке як зазначає позивач, ще за життя спадкодавця належало йому. А саме, в оспорюваному позивачем Свідоцтві вісутні посилання на склад майна , яке успадковано відповідачем, тобто не вказано про 12,9 кв. м загальної площі та 13, 3 кв. м житлової площі житлового будинку літера «А» , та в частині визнання успадкованими гаражу літ. «Ж», споруд № 5,6 АДРЕСА_3 АДРЕСА_2 . Також в зазначеному вище свідоцтві відсутні будь які посилання на прибудову до будинку, гараж під літерою «Ж», каналізацію та водопровід, які як зазначає позивач, були збудовані ним особисто і належать йому на праві власності.

Приймаючи до уваги наведене вище, а також факт того, що, як було вкаазно раніше, у задоволенні позовних вимог щодо визнання всього Свідотцва про право на спадщину від 06 серпня 2013 року позивачу було відмовлено, а у даній справі позивач ставить питання щодо визнання Свідоцтва недійсним у певній частині, посилаючись на ті самі докази, які вже були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають за недоведеністю вимог.

Так, позовна заява не містить жодних правових підстав для задоволення позову внаслідок недійсності підстав набуття відповідачкою права власності на частину спірного домоволодіння.

Доводи позивача і його представника із посиланням на те, що державним нотаріусом Кушнір І.В. було неправомірно визначено склад спадщини спадкодавця ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не можуть прийняті судом, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Виходячи зі змісту ст.ст. 1296-1299 ЦК України питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюю ться такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд також враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами(справа «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Згідно статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно статті 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказі в їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про необґрунтованість та неправомірність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір Ірина Валентинівна про визнання частково недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування реєстрації права власності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 215, 1216, 1223, 1241, 1269, 1296, 1301 ЦК України, ст.ст. 12, 13, ч. 4 ст. 82, 83, 263-265,352, 354, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір Ірина Валентинівна про визнання частково недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування реєстрації права власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя :