22-ц/804/3347/19
266/2001/19

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 266/2001/19

Номер провадження 22-ц/804/3347/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Биліни Т.І., Принцевської В.П.

секретар судового засідання Сікора М.М.,

сторони :

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа Маріупольська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 листопада 2019 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа Маріупольська міська рада,

в с т а н о в и в:

В квітні 2019 року заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Вказувала, що вона в період з 20 грудня 1995 р. і до дня смерті, а саме по ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала разом із спадкоємцем ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , який був її чоловіком. У квітні 2019 р. вона звернулася до нотаріуса з метою оформлення спадщини, а саме, вона мала намір отримати земельну ділянку , яка належала її покійному чоловіку. Однак нотаріус їй відмовив, оскільки вона не надала йому документ, який би підтверджував факт їх спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Заяву відмову у прийнятті спадщини після смерті чоловіка вона не подавала, оскільки вважає себе спадкоємцем першої черги після смерті чоловіка та такою, що прийняла спадщину після його смерті. Просила встановити факт того, що вона в період з 20 грудня 1995 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 листопада 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Посилалась на те, що строк для прийняття спадщини вона не пропустила, оскільки з моменту укладення шлюбу і до дня смерті вона проживала разом із своїм чоловіком, та в силу ч.3 ст. 1270 ЦК України вважала себе такою, що прийняла спадщину. Нотаріус відмовив у відкритті спадкової справи, оскільки на момент смерті чоловіка вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а її померлий чоловік був зареєстрований по АДРЕСА_2 . Але ж вона проживала разом із спадкодавцем, про що свідчить акт про фактичне проживання від 05 квітня 2019 року, виданий КСН «Меотіда», та це підтверджується поясненнями свідків. Для того, щоб нотаріус відкрив спадкову справу, йому необхідно надати довідку з Центру надання адміністративних послуг про підтвердження місця проживання спадкодавця та спадкоємця за однією адресою або рішення суду про підтвердження факту спільного проживання зі спадкодавцем на момент смерті. Вона не вважає себе такою, що пропустила строк для прийняття спадщини, тому звертатись до суду з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини немає потреби, оскільки вона є спадкоємцем, яка фактично прийняла спадщину і не пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини. Факт її спільного проживання з померлим чоловіком повністю знайшов своє підтвердження під час судового засідання і доведений як письмовими матеріалами, так і поясненнями свідків.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відзив на апеляційну скаргу, в порядку визначеному ст.360 ЦПК України, не подано.

Заявник та представник заінтересованої особи до суду не явилися, про час ті місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових викликів. Розглянувши заяву ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи для звернення за юридичною допомогою, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1,2 статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Зі справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції заявник отримувала правову допомогу (а.с.4), і надала довіреність для представництва в суді одразу чотирьом особам, в тому числі для представництва її інтересах в судах апеляційної інстанції. Довіреність діє до 22.03.2022 року, в справі не міститься відомостей щодо її скасування, або іншого обмеження повноважень представників. Провадження у справі відкрито 22.11.2019 року, про що повідомлено апелянта. Розгляд справи призначено на 05.12.2019 року, і такий проміжок часу є достатнім для вирішення питання про правову допомогу, однак жодних причин неможливості надання такої допомоги особами, яким ОСОБА_1 надала такі повноваження згідно з довіреністю, в заяві про відкладення розгляду справи не наведено.

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом 24 січня 2018 року у справі№ 907/425/16 .

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду задоволенню не підлягає.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно за ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

У свою чергу, норма ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 82 ЦПК України зобов`язують сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 20.12.1995 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений шлюб (а.с.6).

Відповідно до Акту про фактичне проживання головою КСН «Меотида» ОСОБА_2 постійно проживав за адресою : АДРЕСА_1 разом із своєю дружиною ОСОБА_1 з 20 грудня 1995р. до моменту своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 7 - 8).

Чоловік заявника - ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Приватний нотаріус Чекіда О.А. від 10.04.2019 року №228/02-14 заявнику ОСОБА_1 письмово роз`яснив, що нею порушено строк, встановлений ст. 1270 ЦК України, а документів, які б підтверджували фат спільного проживання на момент відкриття спадщини не були надані, тому неможливо відкрити спадкову справу після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд виходив з того, що заявник помиляється в своїх вимогах, оскільки просить встановити той факт, що вона постійно проживала із спадкодавцем, який і так доводиться їй чоловіком. На думку суду встановлювати такий факт для здійснення права на спадкування потреби немає, оскільки заявник вже є спадкоємцем, і пропустила строк для прийняття спадщини отже, обрала невірний спосіб захисту власних інтересів.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів з огляду на наступні мотиви.

Так, згідно з ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Отже, для прийняття спадщини за ч. 3 ст. 1268 ЦК України має значення саме постійне проживання з спадкодавцем на момент смерті.

Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

В той же час ЦК України не дає визначення постійного, переважного або тимчасового проживання.

Натомість ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» оперує визначеннями місце перебування та місце проживання: місце перебування- адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ч. 10 ст. 6 цього ж Закону, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008, № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Відповідно до п.3.22. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Мінюстом від 22.02.2012 року № 296/5 (в редакції, яка діє з 08.12.2017 року) у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Аналіз наведених законодавчих норм свідчить про те, що проживання в певному місці буде постійним, якщо особа проживала в ньому понад шість місяців протягом року, та при цьому реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Для визначення, чи певне житло є місцем проживання особи, слід встановити існування достатніх і тривалих зв`язків особи з конкретним місцем такого проживання. Та при цьому першочергове значення в таких випадках мають, зокрема, довідка органу реєстрації місця проживання на день смерті спадкодавця та/або покази свідків, які безпосередньо (поблизу) проживають до спірного житла або в силу певних обставин періодично його відвідують.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами ; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Зі справи вбачається, що заявником належно і достатньо надано доказів на підтвердження того факт, що вона фактично проживала разом із спадкодавцем на день його смерті: наданий акт про місце її фактичного проживання, допитані свідки, які підтвердили такі обставини.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому відповідно до вимог п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви.

Керуючись ст.ст. 315, 347, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 листопада 2019 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІНН НОМЕР_1 ), в період з 20 грудня 1995 року по 12 вересня 2014 року разом із спадкодавцем ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 05.12.2019 року.

Судді

Мальцева Є.Є.

Биліна Т.І.

Принцевська В.П.