справа № 759/2550/18 головуючий у суді І інстанції - Капшук Л.О.
провадження № 22-ц-/824/1423/19 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Ткаченка І.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на рішення Миронівського районного суду Київської області від 19 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Миронівська районна державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Київській області, про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив визнатинедійсним договір дарування № 1-623 від 31 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори Вашека С.В.; скасувати державну реєстрацію права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року ОСОБА_5 був визнаний винним у вчиненні інкримінованого йому діяння з призначенням покарання у вигляді п'яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки. На підставі ст. 25 КК України суд звільнив відповідача від відбування основного покарання з іспитовим строком на два роки. ОСОБА_3 виступав потерпілим у даному кримінальному провадженні. Зазначеним вироком суду задоволено цивільний позов ОСОБА_3 та стягнуто на його користь з ОСОБА_5 моральну шкоду у розмірі 30 000 грн. Після проголошення 28 березня 2016 року судом першої інстанції вироку, 31 березня 2016 року був укладений договір дарування житлового будинку, власником якого являвся ОСОБА_5 Тобто, відповідач здійснив безоплатне відчуження належного йому нерухомого майна з метою унеможливлення стягнення з нього грошових коштів шляхом звернення стягнення на майно на стадії виконавчого провадження. Після відчуження нерухомого майна відповідач продовжує використовувати його для власного проживання. Укладаючи договір дарування, відповідач діяв без наміру створення відповідних правових наслідків.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 19 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на аналогічні обставини, викладені ним у позовній заяві та зазначає, щовідповідач здійснив відчуження належного йому на праві власності будинку на користь своєї дружини через три дні після проголошення вироку суду. ОСОБА_5 уклав договір дарування належного йому на праві власності майна без наміру передати його безоплатно у власність іншої особи, що свідчить про фіктивність зазначеного правочину. Договір дарування порушує права позивача, оскільки припинено право власності відповідача на об'єкт нерухомого майна, на який могло бути звернуто стягнення для виконання судового рішення. Незалежно від наявності чи відсутності судового рішення про стягнення суми відшкодування особа, яка її заподіяла, зобов'язана відшкодувати її. Відповідачу був відомий зміст вироку суду, яким стягнуто з нього на користь позивача кошти. Суд не звернув увагу на ту обставину, що розмір пенсії, яку отримує відповідач, призведе до затягування стягнення відшкодування. Мотивом укладення договору дарування було бажання забезпечити свою дружину житлом на випадок своєї смерті. Вказана обставина має значення для правильного вирішення справи, оскільки у разі смерті відповідача до повного погашення суми відшкодування позивач матиме право пред'явити відповідну вимогу до його спадкоємців. Висновки суду щодо недоведеності позивачем наявності розумного сумніву у тому, що наміри сторін оспорюваного правочину не були спрямовані на укладення між ними договору дарування спростовуються сукупністю досліджених у справі доказів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі вказують на те, що позивач не довів, що у момент укладення договору дарування вони не мали наміру створити правові наслідки, передбачені вчиненим правочином. На момент укладення договору було дотримано всі істотні умови, майно по договору передано від дарувальника обдарованій, яка зареєструвала на нього право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень та фактично користується ним.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що вироком Миронівського районного суду Київської області від 28 березня 2016 року, зокрема, ОСОБА_5 визнано винним у пред'явленому йому обвинуваченні за ст. 286 ч. 2 КК України і призначено покарання п'ять років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановлено строк випробування два роки. Цивільний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення моральної шкоди задоволено частково і стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого спричинену моральну шкоду у розмірі 30 000 грн. (а.с.9).

ОСОБА_5 належав житловий будинок під номером АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області 17 березня 2010 року, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 17 березня 2010 року за НОМЕР_1 (а.с.24).

31 березня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір дарування № 1-623 від 31 березня 2016 року, посвідчений державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори Вашека С.В., за умовами якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 житловий будинок за вищезазначеною адресою (а.с.23).

Вироком Апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року, зокрема, вирок Миронівського районного суду Київської області від 28 березня 2016 року щодо ОСОБА_5 у частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_3 скасовано. Постановлено у цій частині новий вирок, яким засуджено ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів строком на 2 роки. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання строком на 2 роки. (а.с.16).

Згідно довідок Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області від 03 травня 2018 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані та проживають АДРЕСА_1 (а.с.32, 33).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався статтями 16, 202, 203, 215, 717, 719, 722 ЦК України, пунктами 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з ч. 1ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно вимог ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_3, не будучи стороною вказаною договору, вказує на те, що вироком суду від 28 березня 2016 року задоволено цивільний позов ОСОБА_3 та стягнуто на його користь з ОСОБА_5 моральну шкоду у розмірі 30 000 грн. 31 березня 2016 року був укладений договір дарування житлового будинку, власником якого являвся ОСОБА_5 Позивач зазначає, що вказаний правочин є фіктивним, оскільки укладений без наміру створення відповідних правових наслідків. Відповідач здійснив безоплатне відчуження належного йому нерухомого майна з метою унеможливлення стягнення з нього грошових коштів шляхом звернення стягнення на майно.

Згідно з частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено судам, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

З матеріалів справи вбачається, що між відповідачами було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 належний йому на праві власності житловий будинок. Вказаний договір дарування був нотаріально посвідчений та пройшов державну реєстрацію. Відповідач, якій було подаровано будинок, зареєструвала за собою право власності на нього та проживає у ньому, тобто правочин є виконаним. Проживання у будинку, який відчужений за договором дарування, ОСОБА_5 не є підставою для визнання договору дарування фіктивним.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що мотивом укладення договору дарування було бажання відповідача забезпечити свою дружину житлом на випадок своєї смерті. З урахуванням наданих представником відповідача доказів, можна припустити настання смерті відповідачем до повного стягнення з нього суми відшкодування. Оскільки на день смерті відповідач не буде являтися власником майна, що має певну цінність, виконавче провадження може бути закінченим після чого позивач буде позбавлений можливості отримати відшкодування у повному обсязі. За наявності на момент смерті боржника цінного майна, стягувач вправі пред'явити певну вимогу до його спадкоємців.

Однак, такі доводи позивача є припущеннями і фактично зводяться до можливого на думку позивача порушення його прав та інтересів у майбутньому.

Згідно вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_5, будучи власником майна, розпорядився ним на власний розсуд, відчуживши його на підставі договору дарування. Статус особи, якій подаровано будинок, по відношенню до дарувальника, не має правового значення, оскільки у силу вимог ст. 720 ЦК України за договором дарування обдаровуваним може бути будь-який громадянин, у тому числі й дружина дарувальника.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_3 зазначає, що припинено право власності відповідача на об'єкт нерухомого майна, на який могло бути звернуто стягнення для виконання судового рішення. Розмір пенсії, яку отримує відповідач, призведе до затягування стягнення відшкодування.

Проте, відповідно до вимог ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження»звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

Отже, звернення стягнення на нерухоме майно на стадії виконання судового рішення могло мати місце лише у разі відсутності у боржника інших коштів чи рухомого майна. Однак, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 є пенсіонером та отримує доходи у вигляді пенсії за віком.

Враховуючи вищезазначене, позивач не довів ту обставину, що договір дарування, укладений між відповідачами, є фіктивним та, укладаючи його, сторони діяли без наміру створення відповідних правових наслідків. Позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності є похідною від вимоги про визнання договору недійсним, а тому підстав до її задоволення немає.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання недійсним правочину з підстав його фіктивності та скасування державної реєстрації права власності відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків, а, відтак, вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись статтями374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 19 вересня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 23 січня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.