Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3186/18 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 26 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 січня 2019 року під головуванням судді Перекупки І.Г.

у цивільній справі № 295/3186/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом. Просив стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 220000,00 грн. за договором позики від 03.04.2014 року, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 03.04.2014 року, а саме: квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 31.0 м2,в тому числі житлова площа - 17.3 м2, шляхом набуття ОСОБА_4 права власності на предмет іпотеки. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що між сторонами 03.04.2014 року був укладений договір іпотеки, за яким було передано в заставу квартиру АДРЕСА_1. Зазначена квартира складається з однієї житлової кімнати та службових приміщень загальною площею 31.0 м2,в тому числі житлова площа - 17.3 м2. Квартира передана в іпотеку як забезпечення виконання зобов'язання щодо повернення грошей в сумі 220 000,00 гривень, переданих за Договором позики від 03.04.2014 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зі строком повернення не пізніше 03.10.2014 року, а також сплати неустойки (штрафу) за основним зобов'язанням, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п.10 договору іпотеки, звернення стягнення на заставне майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору. Відповідно до п.3 договору іпотеки, вартість предмета іпотеки становить 220 000,00 гривень, що і є ціною позову. В зв'язку з невиконання обов'язку третьою особою щодо повернення в строк суми боргу позивач, як іпотекодержатель розпочав звернення стягнення за виконавчим написом. Позивач неодноразово звертався до Приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. з письмовими заявами про передання Відповідачу та Третій особі вимог на виконання статті 84 Закону України «Про іпотеку» стосовно повернення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку непогашення заборгованості у визначені строки. При цьому, лише на одне звернення було отримано відповідь Відповідача - а саме лист - від 13.03.2015 року (вхідний №113/02-24 від 13.03.2015р.), з якого позивачу стало відомо, що Відповідач намагався уникнути відповідальності за договором іпотеки шляхом визнання недійсним правочину, на підставі якого він набув право власності. Тому позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення Богунського районного суду м.Житомира в справі №295/19695/14-ц з метою повернення чинності діючому договору іпотеки та примушення Відповідача до належного виконання зобов'язань за даним договором іпотеки. Крім того, з даного приводу позивач звернувся за захистом своїх порушених прав до Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області з відповідною заявою про злочин та на даний час наявне кримінальне провадження 0002087, зареєстроване в ЄРДР 17.04.2015р. за ознаками ч.1 ст.190 КК України. Але ні станом на 03.10.2014 року, ні станом на день звернення до суду жодні боргові зобов'язання Третьою особою не виконані і позика в сумі 220 000,00 гривень не повернута.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 28 січня 2019 року позов задоволено. В рахунок погашення боргу ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 за договором позики від 03.04.2014 року в розмірі 220 000,00 гривень звернуто стягнення на нерухоме майно, яке є предметом Договору іпотеки від 03 квітня 2014 року, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., зареєстрований в реєстрі за №2938, а саме: шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 31.0 м2, в тому числі житлова площа - 17.3, яка належала ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_3 у дохід держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне, необґрунтоване та постановлене з неправильним застосуванням та порушенням норм матеріального права. Зокрема, суд першої інстанції припустився порушення і неправильного застосування статей 328,335,392 ЦК України, а також статей 36,37 ЗУ «Про іпотеку», оскільки, у відповідності до правових норм (Постанова Великої Палати Верховного Суду України від 21.03.2018 року у справі № 760/14438/15-ц) суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Даний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки є позасудовим і може застосовуватися іпотекодержателем виключно у порядку визначеному ЗУ «Про іпотеку». Проте суд на це уваги не звернув.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 03.04.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав у позивача грошові кошти у розмірі 220000,00 грн. зі строком сплати до 03.10.2014 року.(а.с.15-16)

З метою забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, 03.04.2014 року між сторонами було укладено договір іпотеки. Згідно умов договору відповідач передала позивачу в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 31.0 м2,в тому числі житлова площа - 17.3 м2.(а.с.5-9).

ОСОБА_4 неодноразово звертався до Приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. з письмовими заявами про передання Відповідачу та Третій особі вимог на виконання статті 84 Закону України «Про іпотеку» стосовно повернення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку непогашення заборгованості у визначені строки.(а.с.17-32).

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з умов договору іпотеки та положень ч.3ст.36 Закону України «Про іпотеку».

Проте, погодитися з висновками суду неможливо, зважаючи на наступне.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 8.4.3 Договору іпотеки передбачено, що Іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання Іпотекодавцем зобов»язань, забезпечених Іпотекодавцем цим Договором, вони не будуть виконані.

У пункті 10 цього Договору передбачено, що зверення стягнення на заставне майно здійснюється на розсуд Іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або Іпотекодержателем самостійно на умовах цього Договору.

За вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів зверення стягнення на Предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено Іпотекодавцем виключно в судовому порядку; Згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в підпунктах 11.3.1,11.3.2 цього договору; задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов»язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (п.п.11-11.3.1 Договору Іпотеки).

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що вразі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналізуючи положення вищевказаних вимог закону, слід дійти висновку про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду.

На підставі наведеного та відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 28 січня 2019 року скасувати, ухваливши нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Постанова набирає законної сил и з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: судді:

Повний текст постанови складений 21.03.2019 року.