КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Мараєва Н.Є., Заришняк Г.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2019 року, постановлену у складі судді Шевченко Т.М. у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Львівського апеляційного суду, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2019 року закрито провадження у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Львівського апеляційного суду та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

Не погоджуючись з ухвалою суду, фізична особа - підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргув якій, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Посилається на те, що суд не звернув увагу на те, що позивачем не були заявлені вимоги про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій. Незаконне зняття арешту з майна ОСОБА_2 на підставі ухвали Апеляційного суду Львівської області від 13 липня 2017 року, правонаступником якого є Львівський апеляційний суд утруднило ФОП ОСОБА_1 виконувати рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 7 980 000 грн., у зв`язку з неможливістю провести звернення на майно боржника у виконавчому провадженні. Зазначає, що вказані протиправні дії Держави Україна в особі Апеляційного суду Львівської області спричинили для ФОП ОСОБА_1 тяжкі та негативні наслідки, сприяли боржнику ОСОБА_2 в ухиленні від сплати боргу безпідставно скасувавши забезпечення позову, що забезпечило ОСОБА_2 можливість приховати своє майно від звернення стягнення шляхом фіктивного дарування. Суд першої інстанції не врахував, що позивач ФОП ОСОБА_1 звернувся з позовом до держави і заявив вимогу про стягнення коштів не з бюджетних асигнувань Львівського апеляційного суду, а з держави Україна в особі Державної казначейської служби України. Відповідно існує факт бездіяльності та факт прийняття державою протиправних рішень на шкоду ФОП ОСОБА_1 , що підпадає під положення ст.1173 ЦК України та має розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Представник Львівського апеляційного суду подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив проводити розгляд справи без участі їх представника. Посилається на те, що відповідно до сформованого висновку Великої Палати Верховного Суду у разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції чинній з 15 грудня 2017 року; пункт 1 частини першої статті 170 КАС України у редакції чинній з 15 грудня 2017 року. Доводи вірних висновків суду не спростовують та не містять будь - яких мотивів щодо можливості вирішення цього спору в частині позовних вимог до Державної казначейської служби України за правилами цивільного судочинства з огляду на суб`єктний склад учасників справи.

В судове засідання учасники процесу не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про визнання незаконними, пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь - якого судочинства, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

У порядку цивільного судочинства суди розглядають справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також щодо інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (стаття 19 ЦПК України).

За положеннями статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Критерієм розмежування справ цивільного і господарського судочинства є одночасно як суб`єктний склад учасників процесу, так і характер спірних правовідносин.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ч.1 ст. 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 20 Господарського кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку із здійсненням господарської діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Держави Україна в особі Львівського апеляційного суду та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування завданої йому майнової шкоди. Посилається на те, що протиправні дії Держави Україна в особі Апеляційного суду Львівської області спричинили для ФОП ОСОБА_1 тяжкі та негативні наслідки.

Враховуючи, що у вказаній справі спір виник між суб`єктом господарювання фізичною особою - підприємцем та юридичними особами, колегія суддів дійшла висновку, що розгляд цієї справи повинен відбуватися за правилами господарського судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Наведена норма підлягає застосуванню, якщо позов подано внаслідок помилкового уявлення особи про її право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства у випадках, коли предмет спору чи суб`єктний склад його учасників не охоплюється юрисдикцією цього суду, або коли право чи інтерес не підлягають судовому захисту.

Згідно ч.1 ст.256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Оскільки, суд першої інстанції не з`ясував усіх обставин, що мають процесуальне значення при вирішенні питання щодо предметної підсудності (юрисдикції) спору, не визначився з суб`єктним складом та характером спірних правовідносин та у порушення вимог ч.1 ст.256 ЦПК України не повідомив заявника до юрисдикції якого суду віднесено розгляд вказаної справи, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду про закриття провадження у справі підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2019 року - скасувати та постановити нове рішення.

Провадження у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Львівського апеляційного суду, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Мараєва Н.Є.

Заришняк Г.М.