Постанова

Іменем України

06 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 664/1261/16-ц

провадження № 61-25248св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальність «Споживчий центр»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на заочне рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 08 лютого 2017 року у складі судді Бойко В.П. таухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 14 червня 2017 року у складі колегії суддів: Радченка С.В., Вейтас І.В., Колісниченка А.Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальність «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») про визнання кредитного договору №26.01.2016-000000455, укладеного 26 січня 2016 року, недійсним.

Позов мотивований тим, що 26 січня 2016 року між ним та ТОВ «Споживчий центр» укладено кредитний договір №26.01.2016-000000455, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредит у сумі 2 500,00 грн на строк 14 днів із терміном повернення 08 лютого 2016 року.

Плата за користування кредитом, за 14 календарних днів, становила 700,00 грн.

Умови кредитного договору не відповідають законодавству, зокрема, кредитодавець не надав споживачеві повну інформацію про кредитну послугу та достатньо часу для ознайомлення із умовами договору, які є несправедливими.

Договір викладено дрібним шрифтом, який неможливо розібрати. Відповідач скористався необізнаністю позивача та схилив його до підписання договору.

Кредитний договір містить норми щодо пені за прострочення повернення кредиту та за прострочення повернення плати за користування кредитом, що суперечить законодавству, оскільки на позивача покладено подвійну санкцію за порушення зобов`язання.

Відповідач неправильно розрахував пеню та істотно збільшивши її розмір. Договір є фактично одностороннім щодо змісту про відповідальність сторін. Положення договору щодо третейських судів на момент його укладення договору не стосувалася справ у сфері захисту прав споживачів. Також порушено норми щодо захисту персональних даних.

Просив суд визнати спірний договір недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Заочним рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 08 лютого 2017 року, залишеного без зміни ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 14 червня 2017 року, позов задоволено частково. Визнано недійсними пункти кредитного договору від 26 січня 2016 року №26.01.2016-000000455, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий центр», а саме пункт 2 частини першої пункту 5.4 договору, розділ 10 кредитного договору в цілому та пункт 9.4 кредитного договору в частині безвідкличності згоди на обробку персональних даних.

Судові рішення мотивовані тим, що пункт 5.4 спірного договору, суперечить нормам чинного законодавства, оскільки передбачає подвійну відповідальність боржника за невиконання одного й того ж зобов`язання. Кінцеве повернення кредиту та плата за його користування здійснюється одночасно і не може бути відокремлене одне від одного.

Суди виходили з того, що розділ 10 кредитного договору суперечить пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якого третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 07 липня року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Споживчий центр» просить скасувати судові рішення в частині визнання недійсними пунктів кредитного договору від 26 січня 2016 року №26.01.2016-000000455, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий центр», а саме пункт 2 частини першої пункту 5.4 договору, розділ 10 кредитного договору в цілому та пункт 9.4 кредитного договору в частині безвідкличності згоди на обробку персональних даних та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

28 серпня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі .

У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з розпорядженням Верховного Суду від 04 червня 2019 року № 506/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (зі змінами та доповненнями), постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Суди не взяли до уваги, що неповернення кредиту та несплата плати за користування ним - це два різні порушення договору.

Відповідно до пункту 5.4 кредитного договору один вид відповідальності - пеня, визначена в одному розмірі, який не сумується і не збільшується та відповідає двом відсоткам до розміру одного (кожного) несплаченого платежу.

Пунктом 5.4. договору не передбачено сумування розмірів пені та одночасне їх застосування до одного платежу.

Визнавши вказаний пункт договору недійсним, суди дійшли необрунтованого висновку, що він суперечить законодавству, оскільки передбачає подвійну відповідальність боржника за невиконання одного й того ж зобов`язання.

Надавши позивачу право відкликати згоду на обробку персональних даних, суди порушили закон.

У володільця персональних даних після отримання документа про відкликання згоди суб`єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, якщо строки зберігання таких даних не визначені законодавством (пункт 1 частини другої статті 15 Закону України «Про захист персональних даних).

Доводи інших учасників справи

Заперечення на касаційну скаргу не надійшли.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 26 січня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий центр» укладений кредитний договір №26.01.2016-000000455, згідно з яким відповідач надав позивачу кредит у сумі 2 500,00 грн на строк 14 днів із терміном повернення кредиту 08 лютого 2016 року.

Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору позичальник отримує кредит на таких умовах: сума кредиту: 2 500,00 грн; строк кредиту: 14 календарних днів; термін повернення кредиту: до 08 лютого 2016 року (включно).

Згідно з пунктом 1.2. кредитного договору повернення кредиту та внесення плати за користування кредитом здійснюється позичальником у строки, передбачені цим Договором.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до частини п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Суди встановили, що згідно з пунктом 1.1. кредитного договору кредитор на підставі цього договору надає, а позичальник отримує кредит на таких умовах: сума кредиту: 200,00 грн; строк кредиту: 14 календарних днів; термін повернення кредиту: до 08 лютого 2016 (включно).

Згідно з пунктом 1.2. кредитного договору повернення кредиту та внесення плати за користування кредитом здійснюється позичальником у строки, передбачені цим договором.

Відповідно до пункту 4.1. кредитного договору позичальник зобов`язується використати кредит на зазначені в договорі цілі і забезпечити своєчасне повернення кредитних коштів та плати за користування ними шляхом внесення в касу кредитора готівкою або перерахування на рахунок Кредитора в такі строки: а) повернення кредиту до 08 лютого 2016; б) плату за користування кредитом - в день повернення кредиту або в дату, якою дія договору була пролонгована, в) штрафні санкції, які можуть бути нараховані кредитором за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором, - негайно, з моменту пред`явлення кредитором вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій.

Згідно з пунктом 5.4 кредитного договору у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником кредитних зобов`язань, кредитор залишає за собою право нарахування пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання, а саме: - за прострочення повернення кредиту - пеню з розрахунку два відсотки за кожен день прострочення платежу; - за прострочення повернення плати за користування кредитом - пеню з розрахунку два відсотки за кожен день прострочення платежу.

Отже, згідно з пунктом 4.5. кредитного договору за нездійснення повного розрахунку за кредитом кредиту позивач двічі притягається до відповідальності, за прострочку повернення кредиту та за прострочку повернення плати за користування кредитом.

Суди з урахуванням змісту пунктів 1.1., 4,1, 4,5 кредитного договору дійшли висновку, що фактично кінцеве повернення кредиту та плата за його користування здійснюється одночасно і не можуть бути відокремлені одне від одного.

Отже, суди першої та апеляційної інстанції, дослідивши зміст кредитного договору, а саме пункту 5.4 кредитного договору дійшли обґрунтованого висновку, з яким погоджується Верховний Суд, що зазначений пункт договору є несправедливим. За умови нарахування пені за прострочення повернення кредиту та за прострочення повернення плати за користування кредитом на позивача покладається подвійна цивільно-правова відповідальність одного і того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов`язання.

Отже, доводи касаційної скарги про те, що неповернення кредиту та несплата плати за користування ним - це два різні порушення договору є необгрунтованими.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Згідно з розділом 10 кредитного договору сторонами визначено третейське застереження, відповідно до якого всі розбіжності щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього договору становлять предмет спору та підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, у тому числі й у фінансовій галузі.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Суди дійшли обгрунтованого висновку про визнання недійсним розділу 10 кредитного договору, надавши оцінку змісту спірному договору як договору про споживчий кредит.

Право на обробку персональних даних можливе не лише на підставі згоди суб`єкта персональних даних, але й у випадках, визначених законами України, в порядку, встановленому законодавством (статті 6, 11 Закону України «Про захист персональних даних») .

Відповідно до пунктів 5, 11 частини другої статті 8 Закону України «Про захист персональних даних» суб`єкт персональних даних має право: пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; відкликати згоду на обробку персональних даних.

Відповідно до пункту 9.4. кредитного договору позичальник надає свою однозначну, безумовну та безвідкличну згоду на обробку будь-яких його персональних даних, включаючи, але не обмежуючись збиранням, реєстрацією, накопиченням, зберіганням, адаптуванням, зміною, поновленням, використанням і поширенням (розповсюдженням, реалізацією, передачею), знеособленням, знищенням відомостей про Позичальника без будь-яких обмежень та з будь-якою метою.

Згідно з частиною шостою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Проаналізувавши зміст пункту 9.4 кредитного договору суди дійшли висновку, що згідно з цим пунктом відповідач може розповсюджувати, реалізовувати та передавати персональні дані позивача будь-яким третім особам, без будь-яких обмежень, а позивач позбавлений права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, оскільки у цьому пункті кредитного договору встановлено її безвідкличність, що не відповідає закону.

Верховний Суд зазначає, що суди дійшли обгрунтованого висновку про визнання недійсним пункту 9.4. кредитного договору, оскільки він не відповідає пунктам , 11 частини другої статті 8 Закону України «Про захист персональних даних».

З огляду на викладене Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, оскільки суди надали належну оцінку всім обставинам і доказам у справі в їх сукупності та ухвалили рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для скасування судового рішення відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із судовими рішеннями у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційної інстанції - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» залишити без задоволення.

Заочне рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 08 лютого 2017 року таухвалу апеляційного суду Херсонської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко