КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/2206/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Мельника Я.С., Сушко Л.П., із участю секретарів Топольського В.О., Пітенко І.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В :

29 вересня 2017 року Приватне акціонерне товариство «Трест «Київміськбуд-2» звернулося до суду із названим позовом, де просило виселити ОСОБА_1 із кімнати АДРЕСА_2, без надання іншого житлового приміщення.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що Приватне акціонерне товариство «Трест «Київміськбуд-2» має на праві власності гуртожиток, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Станом на день звернення до суду, в кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку позивача проживає ОСОБА_1, який не перебуває з позивачем в трудових відносинах.

Гуртожиток за своїм призначенням є житлом для тимчасового проживання, яким особи забезпечуються до вирішення своїх житлових питань.

Згідно відомостей з державного реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 набув у приватну власність квартиру АДРЕСА_1, будинок АДРЕСА_2.

Таким чином, відповідач забезпечений житлом та більше не має потреби у тимчасовому житлі.

Однак, відповідач кімнату гуртожитку не звільняє та продовжує безпідставно користуватися майном позивача.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з кімнати НОМЕР_1 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2, без надання іншого жилого приміщення.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевий суд зазначив, що відповідач без законних на те підстав, без спеціального ордеру та договору, проживає в кімнаті гуртожитку позивача і, тим самим, позбавляє можливості проживати у ній іншим особам, а тому позовні вимоги про виселення відповідача зі спірного жилого приміщення підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що стосується заперечень відповідача та його представника то вони є необґрунтованими, оскільки відповідач вважаючи, що він має право користування спірним житловим приміщенням не вчинив жодних дій, які б свідчили про його зацікавленість у збереженні за ним права користування кімнатою у гуртожитку.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзивах на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, гуртожиток, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, належить на праві власності Приватному акціонерному товариству «Трест «Київміськбуд-2», що підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок серії НОМЕР_2 виданим Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу №558-С/ЖБ від 16 вересня 1998 року ( а.с. 5, 145-146 ).

ОСОБА_1 проживав у кімнаті АДРЕСА_2 ( а.с. 58 ).

З 21 березня 1995 року по 19 листопада 2001 року ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з Відкритим акціонерним товариством «Трест Київспецбуд» ( а.с. 117-118 ).

На підставі договору №27 на утримання житлового фонду від 02 жовтня 2000 року, укладеного між дочірнім підприємством «Житлоексплуатація» ВАТ тресту «Киїмісьбуд-2» та Відкритим акціонерним товариством «Трест Київспецбуд», відповідач був вселений у спірне житлове приміщення, як працівник останнього ( а.с. 77-78, 79, 80, 81 ).

Відповідно до відмітки, зробленою у його паспорті, він був тимчасово, з 11 травня 1995 року по 27 квітня 2000 року, та 29 червня 2000 року прописаний в кімнаті АДРЕСА_2 ( 161 зв. ).

Будь-яких належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах на час вселення в спірну кімнату матеріали справи не містять.

Разом з тим, відповідно до ст. 129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначив, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Проте, відповідачем не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду відповідний ордер на надану жилу площу в гуртожитку.

Відтак, на переконання апеляційного суду, місцевий суд обґрунтовано зазначив, що відповідач проживає в гуртожитку без належних правових підстав проживання.

Крім цього, відповідно до Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року №84 встановлено порядок користування житловою площею у гуртожитку.

Даним порядком передбачено обов'язкове укладення договору найму ( оренди ) житлового приміщення із власником гуртожитком.

Договір найму ( оренди ) ліжко-місць є однією з форм реалізації конституційного права громадян України на житло, яке визначене в ст. 47 Конституції України.

Це основний договір, що опосередковує передачу житла в користування. В сучасних умовах житлових відносин, чинним законодавством України встановлена тільки одна форма передачі в користування житлового приміщення для осіб які не є власниками такого приміщення - це договір найму (оренди).

З метою закріплення законних підстав для подальшого проживання відповідача в гуртожитку Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2», 25 липня 2017 року позивачем на адресу ОСОБА_1 було направлено повідомлення, де пропонувалось підписати договір найму ( оренди ) ліжко-місць ( а.с. 40, 41, 42-44 ).

Однак, між сторонами не було досягнуто згоди щодо укладання зазначеного правочину.

Таким чином, з точки зору другої інстанції, місцевим судом вірно зазначено, що відповідач без законних на те підстав, без спеціального ордеру та договору, проживає в кімнаті гуртожитку Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2», і тим самим позбавляє можливості проживати у ній іншим особам, а тому позовні вимоги про виселення відповідача зі спірного жилого приміщення підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім іншого, місцевим судом встановлено, що згідно відомостей з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 має інше житло, а саме: 1/10 частини квартири АДРЕСА_1 та будинок АДРЕСА_2 ( а.с. 6-8 ).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 129, 132 ЖК Української РСР, ст.ст. 316, 317, 320, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 5, 13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 9, 125, 127, 129, 132 ЖК Української РСР, ст.ст. 31, 310 ЦК України, ст.ст. 1, 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, п. 17 Примірного положення про гуртожитки, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що спірне житло він отримав в 1994 році в установленому законом порядку під час перебування у трудових відносинах із підприємством, суд не перевірив підстав вселення апелянта та членів його сім'ї, не витребував у позивача доказів на підтвердження підстав його проживання в названій кімнаті, після припинення трудових відносин в 2010 році він з сім'єю продовжував мешкати у спірній кімнаті та нести витрати на оплату квартирної плати та комунальних послуг, довідкою Відкритого акціонерного товариства «Київміськбуд-2» за 2010 рік визнається за ним право користування даною кімнатою, суд не зазначив про проживання його членів сім'ї разом з ним, не залучив відповідний орган опіки і піклування, суд не дав оцінку тому, що його перестали пускати до цієї кімнати з листопада 2017 року, кімната була відчинена та викрадені всі особисті речі, техніка, меблі, гроші, ліки, документи, він може бути виселений тільки з наданням іншого житла, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не є правовою підставою для задоволення як позовних так і апеляційних вимог.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідач має на праві власності інші житлові приміщення, якими не позбавлений права користування у встановленому законом порядку, що свідчить про дотримання його прав, передбачених як Конституцією України, так і Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист правлюдини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Доводи відзивів Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» на апеляційну скаргу ( а.с. 135-139 ), зокрема, про те, що відповідач є власником названого гуртожитку, відповідач не перебував в трудових відносинах з позивачем, рішень про надання відповідачу житлової площі в гуртожитку позивачем не приймалося, у відповідача відсутнє право на проживання в спірній кімнаті, відповідач забезпечений іншим житлом та не потребує тимчасового житла, з точки зору другої інстанції та в силу викладеного спростовують доводи апеляційної скарги.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне задовольнити частково клопотання про поновлення строку для його ( відзиву ) подачі та продовжити вказаний строк, який наданий ухвалою Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2018 року ( а.с. 122-125 ), оскільки зазначений господарюючий суб'єкт позбавлений був можливості подати його в наданий строк з поважних причин.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Також, суд апеляційної інстанції відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2018 року ( а.с. 122-125 ) у розмірі 2 400 ( 1 600 х 150 : 100 ) грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 2 400 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Я.С. Мельник

Л.П.Сушко