ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1842/19 Справа № 201/2563/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі::

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа Виконавчий комітет Соборної районної у м. Дніпрі ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2018 року позивачі звернулися із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

Позов мотивований тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 16.03.1979р. № 327 ОСОБА_5 виданий ордер № 231 на АДРЕСА_1 на сім'ю у складі чотирьох осіб: батько ОСОБА_5, мати ОСОБА_6, син ОСОБА_1 і донька ОСОБА_2 Всі вони після вселення в квартиру зареєструвалися за цією адресою. Після смерті батьків ОСОБА_5 і ОСОБА_6, рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 20.10.2006р. № 788 «Про переоформлення особових рахунків», у зв'язку із смертю основного квартиронаймача, за згодою племінника ОСОБА_3 (позивача), особовий рахунок переоформлено на ОСОБА_1 (відповідача). Цим же рішенням виконкому визначено інший склад сім'ї: ОСОБА_4 - племінниця, ОСОБА_3 - племінник, ОСОБА_2 - сестра. Всі вони однією сім'єю проживали у квартирі до травня 2015 року.

У травні 2015 року відповідач добровільно, без будь-якого примусу, залишив квартиру, забрав особисті речі і обрав інше постійне місце проживання у зв'язку з утворенням у нього своєї сім'ї. Факт відсутності відповідача підтверджений актами про непроживання від 23.12.2015р., від 20.07.2015р. і від 08.02.2016р., складеними мешканцями будинку, в якому розташована квартира і засвідченими КЖРЕП у Жовтневому районі. Адреса його проживання позивачам була не відома. Позивачі вказують, що 18.12.2015 року вони дізналися про те, що відповідач, з метою привласнення квартири, звернувся до суду з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2015 року позов ОСОБА_1 був задоволений. Без відома позивачів заочне рішення було виконане і їх знято з реєстраційного обліку. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська суду від 13.01.2016 року за заявою позивачів заочне рішення було скасоване. За результатами нового розгляду справи ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 28.01.2016р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду і позивачами здійснено поворот виконання заочного рішення шляхом поновлення права користування житловим приміщенням шляхом поновлення реєстраційного обліку. Ухвала суду набрала чинності 02.02.2016 року. Але, 09.02.2016р. відповідач разом із невідомими особами, шляхом введення в оману, із застосуванням насильницьких дій вигнав ОСОБА_2 з квартири в під'їзд. Ці особи, залишившись в квартирі, заволоділи особистими речами позивачів. ОСОБА_2 повідомила про це своїх дітей - ОСОБА_3 і ОСОБА_7, викликала поліцію. Але відповідач їх до квартири не впустив, чим було порушено їх права.

Того ж дня позивачі звернулися із заявами до Жовтневого РВ ДВП ГУ НП у Дніпропетровській області про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке внесені до ЄРДР і розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Відповідач не пускав позивачів у квартиру, змінив замки. У зв'язку з цим вони змушені тимчасово проживати у знайомих та родичів.

Враховуючи викладене, позивачі просили зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні ними права користування спірною квартирою шляхом їх вселення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2018 року задоволено позовні вимоги та зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди для ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у користуванні житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1; вселені ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до спірної квартири.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачі мають право проживати у спірній квартирі, адже від моменту надбання цього права і до 09.02.2016 року (поки не стався конфлікт між сторонами з приводу недопуску у квартиру) вони постійно проживали у спірній квартирі, в якій залишилися їх особисті речі, що підтверджується актами про їх проживання.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що і відповідач не втрачав права користування спірною квартирою. Так, певний період: 2003 - 2004р.р., 2008 - 2010р.р. він відбував покарання у вигляді примусового лікування і позбавлення волі, а тому не міг у цей період проживати у квартирі. У 2010 році він намагався повернутися до квартири, але внаслідок сімейного конфлікту із позивачами, періодично жив в іншому місці, однак не втратив інтерес до свого житла. Відсутнє відповідне рішення суду, яким би ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування спірним житлом внаслідок тривалого непроживання. Тобто, судом встановлено, що позивачі і відповідач мають право на проживання у спірному житлі. При цьому, суд критично відноситься до доводів ОСОБА_1 про його постійне проживання у квартирі з 2010 року, оскільки його свідчення є суперечливими, а надані дві квитанції про сплату комунальних платежів, поряд з його суперечливими свідченнями, не є достатніми доказами, що вказують на його одноособове право проживати у квартирі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким і задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що письмової згоди на реєстрацію у спірній квартирі позивачів він не надавав, вони самовільно та протизаконно зареєструвалися в квартирі, а тому не мають права вселятися в неї. При цьому, апелянт зазначає, що реєстрація місця проживання позивачів проведена із порушенням норм чинного законодавства, без письмової згоди наймача квартири, що є прямим порушенням ст. 8 Конвенції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 16.03.1979р. № 327 ОСОБА_5 виданий ордер № 231 на квартиру АДРЕСА_2 на сім'ю у складі чотирьох осіб: батько ОСОБА_5, мати ОСОБА_6, син ОСОБА_1 і донька ОСОБА_2.

Після смерті батьків ОСОБА_5 і ОСОБА_6, рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 20.10.2006р. № 788 «Про переоформлення особових рахунків», у зв'язку із смертю основного квартиронаймача, особовий рахунок переоформлено на ОСОБА_1 і змінено склад сім'ї: ОСОБА_2 - сестра (зареєстрована тимчасово до 23.08.2008р.), ОСОБА_4 - племінниця (зареєстрована тимчасово до 23.08.2008р.), ОСОБА_3 - племінник.

Позивачі зазначали, що вони проживали у квартирі, були в ній зареєстровані, в травні 2015 року ОСОБА_1 добровільно, без будь-якого примусу, залишив квартиру, забрав особисті речі і обрав інше постійне місце проживання у зв'язку з утворенням у нього своєї сім'ї.

Актами від 23.12.2015 року, 20.07.2015 року та 08.02.2016 року, складених мешканцями будинку, в якому розташована квартира і засвідченими КВ ЖРЕП у Жовтневому районі м. Дніпропетровська, встановлено, що у квартирі проживають ОСОБА_2 з двома дітьми - ОСОБА_4 і ОСОБА_3, а ОСОБА_1 з травня 2015 року - не проживає.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12.10.2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, шляхом зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою, оскільки вони були прописані в ній без згоди ОСОБА_1

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська суду від 13.01.2016р. заочне рішення суду було скасоване та ухвалою від 27.01.2016 року, яка набрала законної сили, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Позивачі знову зареєструвалися за адресою спірної квартири з 04.02.2016 року, що видно з відміток у їх паспортах і довідки єдиного абонентського відділу Соборного району КП «Міські комунальні платежі».

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.11.2016 року позбавлено ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1; визнано реєстрацію їх місця проживання за цією адресою такою, що проведена із порушенням вимог законодавства і зобов'язано Відділ формування і ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних і дозвільних процедур зняти їх з реєстраційного обліку.

Вказане заочне рішення було виконане і відповідачі були зняті з реєстрації за спірною адресою.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.01.2017 року заочне рішення цього ж суду від 25.11.2016 року скасоване і справу призначено до розгляду у загальному порядку.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2017 року допущено поворот виконання вищевказаного заочного рішення від 25.11.2016 року і зобов'язано Відділ формування і ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних і дозвільних процедур поновити право ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користування квартирою шляхом їх реєстрації.

За результатами оскарження ОСОБА_1 ухвали про поворот виконання рішення суду, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.05.2017 року. ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15.02.2017 року залишено без змін.

Позивачі вказували, що 09.02.2016 року відповідач разом із невідомими особами вигнав ОСОБА_2 з квартири, а ці особи, залишились у квартирі.

Позивачами були надані матеріали, якими зафіксовані вказані події, що стали підставою для внесення 10.02.2016 року відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення № 00000554, вчинене за ознаками ч. 1 ст. 125.

01.02.2017 року судом першої інстанції були оглянуті відеозаписи з нагрудних камер поліцейських за 09.02.2016 року, з яких видно, що ОСОБА_1 цього дня не допустив у квартиру поліцейських, ОСОБА_2 і ОСОБА_9

Судом з відео встановлено, що у під'їзді будинку, де знаходиться квартира, а саме на сходах, перебувала ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 При цьому ОСОБА_2 пояснила, що невідомі особи виштовхали її за двері в халаті і в капцях. Вона зателефонувала дітям, які згодом приїхали, викликала поліцію. ОСОБА_1, пояснив, що він є основним квартиронаймачем, до квартири він нікого не впустить, оскільки він у ній прописаний і проживає на законних підставах, в той час, як інші особи прописані були незаконно і з реєстрації зняті. Поліцейським позивачі пред'явили довідки про склад сім'ї і рішення суду, згідно яких вони також прописані у квартирі і проживають у ній на законних підставах. На прохання поліцейських ОСОБА_1 двері відчиняти відмовився, пояснивши, що у квартирі перебуває особа, яка орендує в нього квартиру.

Того ж дня (09.02.2016р.) позивачі звернулися із заявами до Жовтневого ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області про вчинення кримінального правопорушення, в яких вказали, що ОСОБА_1, який не мешкає у квартирі з травня 2015 року, прийшов до квартири, став вибивати двері. ОСОБА_2 йому відчинила. Разом із ними були невідомі чоловіки. ОСОБА_2 відмовилася покидати квартиру, через що вони насильно викинули її з квартири в халаті і в капцях, спричинивши тілесні ушкодження. При цьому в квартирі залишилися її особисті і цінні речі. ОСОБА_2 зателефонувала дітям - ОСОБА_3 і ОСОБА_4, розповіла їм про ці події і попросила, щоб вони приїхали додому.

Згідно із рапортів о/у Жовтневого РВ, на виконання доручення слідчого у кримінальному провадженні № 0000554, у період з 07.04.2016 року по 09.04.2016 року у різні часи доби були здійснені виїзди за спірною адресою, двері ніхто не відчинив. 11.04.2016р. встановлено, що у квартирі проживає гр. ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На запит суду від 29.05.2018 року, Соборним ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області надано витяг з ЄРДР та ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2017 року у вищевказаному кримінальному провадженні №00000554 (кваліфікація за ч. 2 ст. 162 КК України) про дозвіл на проведення обшуку у спірній квартирі для встановлення обставин щодо проникнення у квартиру з метою її відчуження і перепродажу.

Старшим слідчим СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Деркач Т.І. було повідомлено листом від 09.07.2018 року № 45.5/00310, що на виконання ухвали слідчого судді про обшук слідчим здійснено вихід за вказаною адресою, але двері ніхто не відчинив, жінка за дверима відповіла, що чоловік її вдома залишив без ключів, тому вона не може відкрити двері, ОСОБА_1 за викликами до відділу поліції пізніше не з'явився.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами виник конфлікт, що в свою відповідач ОСОБА_1 не визнає право на проживання у спірній квартирі відповідачів.

Частиною 1 ст. 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Діючим Житловим кодексом України визначено, що члени сім'ї наймача втрачають право на користування житлом у випадках, встановлених законом.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985р. № 2 роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01.11.1996р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що позивачі на день розгляду справи є зареєстрованими у спірній квартирі з 04.02.2016 року після відновлення їх реєстрації в межах повороту виконання рішення суду, позивачі й досі мають право проживати у спірній квартирі, адже від моменту набуття цього права і до 09.02.2016 року (поки не стався конфлікт між сторонами з приводу недопуску у квартиру) вони постійно проживали у квартирі, в якій залишилися їх особисті речі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. При цьому, суд вірно не взяв до уваги доводи ОСОБА_1 про його постійне проживання у квартирі з 2010 року, оскільки його свідчення є суперечливими, а надані дві квитанції про сплату комунальних платежів, поряд з його свідченнями, не є достатніми доказами, що вказують на його одноособове право проживати у квартирі.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив також із того, що відповідач також має законні права та проживання у спірній квартирі, так як не втрачав права користування нею. Разом із тим, доводи ОСОБА_1 про те, що лише він має право проживати у квартирі суд оцінив критично, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що позивачі також є законними користувачами спірного житла, вони на законних підставах вселилися до спірної квартири, а відповідач своїми діями чинить їм перешкоди у проживанні, починаючи з 09.02.2016 року.

Доводи ОСОБА_1 в скарзі про те, що письмової згоди на реєстрацію у спірній квартирі позивачів він не надавав, вони самовільно та протизаконно зареєструвалися в квартирі, а тому не мають права вселятися в неї та те, що реєстрація місця проживання позивачів проведена із порушенням норм чинного законодавства, без письмової згоди наймача квартири, що є прямим порушенням ст. 8 Конвенції, - є необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки порядок вселення позивачами був дотриманий, рішенням, яке набрало законної сили, зобов'язано Відділ формування і ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних і дозвільних процедур поновити право ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користування спірною квартирою шляхом їх реєстрації. Доказів про незаконність реєстрації позивачів за спірною адресою відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було, - а тому колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення та відмови у задоволенні позову - відсутні.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді вказаної справи дотримався вимог матеріального та процесуального законів, а тому рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В зв'язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко