Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 360/2285/14-ц

провадження № 61-32808св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

відповідачі: Бородянська Державна нотаріальна контора, ОСОБА_9,

представники ОСОБА_9:ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 26 травня

2015 року в складі судді Додатко В. Д. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 рокув складі колегії суддів: Суханової Є. М., Кулішенка Ю. М., Сушко Л. П.,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Бородянської Державної нотаріальної контори, ОСОБА_9 про скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частину будинку та земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що 16 серпня 2000 року на підставі рішення виконавчого комітету Бабинецької селищної ради від 29 липня 1997 року № 53 її батько ОСОБА_12 отримав державний акт на право приватної власності на землю, яким йому передана у власність земельна ділянка площею 0,4706 га по

АДРЕСА_1. Згідно із договором дарування від 08 лютого 2002 року їй на праві власності належить 57/100 частини жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами за цією ж адресою, що належали її батьку ОСОБА_12 Позивачка вказувала, що з 2002 року вона проживала з батьком та доглядала за ним, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 помер. 08 грудня 2004 року Бородянською державною нотаріальною конторою видано її сестрі ОСОБА_9 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадковим майном є вся земельна ділянка їхнього батька; також ОСОБА_13 отримала у спадщину 43/100 частини зазначеного будинку.

Посилалась на те, що свідоцтва про право на спадщину за заповітом підлягають скасуванню, оскільки є незаконними, не враховують перехід права власності на частину земельної ділянки після набуття нею права власності на частину будинку та порушують її права на обов'язкову частину спадкового майна. Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила суд: скасувати свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 грудня 2004 року та 10 грудня 2004 року, зареєстровані в реєстрі за № 2-4077 та № 2-4119; визнати за нею право власності на 0,26847 га (57/100) земельної ділянки по АДРЕСА_1, з них 0,0855 га (0,15*57 %) - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та 0,18274 га (0,3206*57 %) - для ведення особистого селянського господарства; визнати за нею право власності на ј частини від 43/100 частини, а саме на 0,05053 га земельної ділянки по

АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства в порядку спадкування (обов'язкова частка); визнати за нею право власності на ј частини від 43/100 будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом (обов'язкова частка).

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 26 травня

2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області

від 30 жовтня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 не оспорювала право власності спадкодавця на спірні земельні ділянки, і, будучи обізнаною про смерть свого батька, не вчинила дій щодо прийняття спадщини, оскільки була зареєстрована за іншим місцем проживання та не довела факту прийняття спадщини відповідно до вимог статті 1268 ЦК України. Крім того, з договору дарування від 08 лютого 2002 року не вбачається переходу права власності на земельну ділянку, а частина перша статті 120 ЗК України була прийнята 05 листопада 2009 року, проте відповідно до вимог статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі.

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції проігноровано обов'язкові до виконання мотиви і висновки, що містяться в рішеннях суду касаційної інстанції у даній справі та проігноровано правові позиції висловлені Верховним Судом України у подібних правовідносинах щодо застосування статей 120, 125 ЗК України.

У січні 2018 року ОСОБА_9подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами установлено, що 16 серпня 2000 року на підставі рішення виконкому Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області від 29 липня 1997 року № 53, батько позивача - ОСОБА_12, отримав державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_1, на підставі якого йому передана у власність земельна ділянка по АДРЕСА_1, площею 0,4706 га, з якої: 0,1500 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд; 0,3206 га - для ведення особистого селянського господарства.

За договором дарування від 08 лютого 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Бородянської районної державної нотаріальної контори Київської області, ОСОБА_3 отримала у дар від ОСОБА_12 57/100 частини жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами за вказаною вище адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2.

Згідно із заповітом, посвідченим 12 вересня 2004 року виконкомом Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області за реєстровим № 129, ОСОБА_12 все належне йому майно заповідав ОСОБА_9

08 грудня 2004 року Бородянською державною нотаріальною конторою Київської області ОСОБА_9 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 2-4077, відповідно до якого спадковим майном є вся земельна ділянка по АДРЕСА_1, площею 0,4706 га, а 10 грудня 2004 року - на 43/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1, який розташований на вище вказаній земельній ділянці, площею 0,4706 га.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору дарування від 08 лютого 2002 року) визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно із цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Аналогічнаправова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі № 6-2цс15, 13 квітня 2016 року в справі

№ 6-253цс16 та 12 жовтня 2016 року в справі № 6-2225цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Скасовуючи ухвалу Апеляційного суду Київської області від 04 липня 2016 року та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 12 квітня 2017 року також звертав увагу апеляційного суду на вказані обставини.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав того, що позивачем не надано доказів, які свідчили б про те, що вона прийняла спадщину відповідно до вимог статі 1268 ЦК України та спільного проживання зі спадкодавцем на час його смерті, апеляційний суд не звернув увагу на те, що позивач за договором дарування від 08 лютого 2002 року є власником 57/100 частини жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами за указаною адресою, а тому дійшов помилкового висновку про те, що перехід права власності на всю земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 грудня 2004 року, за указаною адресою, не порушує права позивача, яка у відповідності до статті 120 ЗК України, набувши право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини (57/100) земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Відповідно до частини першої статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Звернувшись до суду з позовом, позивач просила скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посилаючись при цьому на його недійсність з підстав порушення її прав як співвласника будинку. Оскільки права позивача як співвласника будинку порушені передачею відповідачу у власність в порядку спадкування як іншому співвласнику будинку всієї земельної ділянки, яка надана для його обслуговування, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на всю земельну ділянку на ім'я відповідача.

Такий спосіб захисту порушеного права позивача узгоджується з приписами статті 1301 ЦК України та підставами пред'явленого позову, обґрунтованість якого відповідає доказам у справі та вимогам закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог в частині скасування частково свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 грудня 2004 року за № 2-4077 та визнання за позивачем права власності на 57/100 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1.

У іншій частині рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд є законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 26 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року в частині позову ОСОБА_3 до Бородянської Державної нотаріальної контори, ОСОБА_9 про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 грудня 2004 року за № 2-4077 та визнання за ОСОБА_3 права власності на 57/100 земельної ділянки скасувати.

Позов ОСОБА_3 до Бородянської Державної нотаріальної контори, ОСОБА_9 про скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частину будинку та земельної ділянки задовольнити частково.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 08 грудня 2004 року, посвідчене Бородянською державною нотаріальною конторою Київської області, зареєстроване за № 2-4077, видане на ОСОБА_9, згідно з яким спадковим майном є вся земельна ділянка по АДРЕСА_1, площею 0,4706 га.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 57/100 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1.

У іншій частині рішення Бородянського районного суду Київської області від 26 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнанні нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та у подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило