Справа № 465/1854/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/2840/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Шандри М.М., Струс Л.Б.,

за участі секретаря: Фейір К.О.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справицивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Перша», третя особа: ОСОБА_4 про відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Перша», третя особа: ОСОБА_4 про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнуто із Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Перша», на користь ОСОБА_3 24 511 (двадцять чотири тисячі п'ятсот одинадцять) грн. 45 коп. майнової шкоди, 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. судового збору та 1791(одна тисяча сімсот дев'яносто одна) грн. 20 коп. понесених витрат на правову допомогу, а всього разом 26789(двадцять шість тисяч сімсот вісімдесят дев'ять) грн. 85 коп.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 5000 (п'ять тисяч) грн. моральної шкоди, 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. судового збору та 1791(одна тисяча сімсот дев'яносто одна) грн. 20 коп. понесених витрат на правову допомогу, а всього разом 8009(вісім тисяч дев'ять ) грн. 20 коп.

Рішення суду оскаржило Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Перша»

В апеляційній скарзі посилається на те, що гр. ОСОБА_3 не являється власником пошкодженого під час ДТП автомобіля НОМЕР_1 , а відтак він не мав права звертатись до страховика із будь-якими заявами про страхове відшкодування.

Окрім того, з тих самих підстав, гр. ОСОБА_3 у жодному разі не можна вважати належною стороною (позивачем) в справі, а тому відповідно скаржник категорично заперечує проти сплати будь-яких коштів у якості страхового відшкодування третім особам.

Також, зазначає, що ДТП мала місце 22 травня 2014 року, а Заяву про страхове відшкодування від гр. ОСОБА_4 ПрАТ „СК „Перша" одержало аж 05 жовтня 2015 року, більш ніж через рік після настання ДТП то будь-яких правових підстав для стягнення із скаржника суми страхового відшкодування немає.

Враховуючи вищевикладене ПрАТ „СК „Перша" наголошує, що саме приписи спеціалізованого Закону щодо строків на звернення до страховика із відповідною заявою про страхове відшкодування повинні бути застосовані судом під час розгляду справи, а не передбачені Цивільним кодексом України (надалі - ЦК) строки позовної давності.

Крім того зазначає, що їх як страховика, та гр. ОСОБА_3 разом із гр. ОСОБА_4 не зв'язують будь-які договірні відносини, адже Поліс було укладено із гр. ОСОБА_2 і цим Полісом на момент настання ДТП було застраховано цивільно-правову відповідальність останнього, а тому саме він являється страхувальником за договором страхування, а не позивачі у справі.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду міста Львова від 06 вересня 2018 року в частині стягнення з ПрАТ „СК „Перша" 26 789.85 грн.

Судовий збір за подання цієї апеляційної скарги покласти на гр. ОСОБА_3.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, що 22 травня 2014 року близько 17:00 год. ОСОБА_2, керуючи транспортним засобом «FORD FOCUS», номерний знак НОМЕР_2, при проїзді регульованого перехрестя вулиць Наукова-Симоненка у м.Львові проявив неуважність до дорожньої обстановки, проїхав дане перехрестя на заборонений сигнал світлофора (червоний), що призвело до зіткнення з транспортним засобом «Mazda-6», номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_3, в результаті чого пішохід ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження, а транспортні засоби - технічні пошкодження, чим порушив вимоги п.п. 1.5, 8.7.3 (е), 8.10, 2.3 (б) Правил дорожнього руху України.

Незважаючи на заперечення ОСОБА_2 щодо своєї вини у спричиненні даної дорожньо-транспортної пригоди, така встановлена поясненнями сторін, долученими до справи та оглянутими в судовому засіданні матеріалами справи про адміністративне правопорушення №464/1161/15-п, провадження №3/464/703/15, з яких вбачається, що за дії вказаного числа постановою Сихівського районного суду м. Львова від 05 серпня 2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 28 вересня 2015 року постанову судді Сихівського районного суду м. Львова від 05 серпня 2015 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Із оглянутих в суді першої інстанції матеріалів кримінального провадження №0000358 вбачається, що причиною настання ДТП 22 травня 2014 року стало порушення ОСОБА_2 вимог розділу 1, п.1.5, розділу 2, п.2.3(б), (д), розділу 8, п. 8.7.3, (е) та розділу 8, п.8.10 Правил дорожнього руху України, які виразилися у тому, що він був неуважний до дорожньої обстановки, своїми діями створив загрозу безпеці руху, при проїзді регульованого перехрестя вулиць Наукової - Симоненка проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, проїхав перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофора, що призвело до зіткнення з автомобілем марки «Mazda-6», реєстраційний номер НОМЕР_3.

За результатами розслідування кримінального провадження 23 червня 2014 року слідчим СВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області Кушпітою А.В. було винесено постанову про закриття кримінального провадження.

Зазначена постанова ніким не оскаржувалася.

Згідно ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вищевказаними постановами встановлено наявність вини ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 22 травня 2014 року о 17:00 год. на перехресті вулиць Наукова-Симоненка у м. Львові, а відтак відсутність вини іншого учасника цієї дорожньо-транспортної пригоди - ОСОБА_3

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні первісного позову ОСОБА_2, оскільки останнім, в обґрунтування заявлених вимог, не надано суду жодних доказів, які б доводили наявність вини відповідача ОСОБА_3 у вчиненні даної ДТП, а всі докази, які зібрані в процесі судового розгляду та досліджені в судовому засіданні об'єктивно доводять вину ОСОБА_2 у вчиненні цієї ДТП та спричиненні ОСОБА_3 шкоди, завданої пошкодженням його транспортного засобу Mazda-6», реєстраційний номер НОМЕР_3.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч.1, 2 ст.1166 ЦК України, - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч.ч.2, 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року із змінами, внесеними Постановами №7, від 08.07.1994 року, №9 від 24.10.2003 року, «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що шкода, заподіяна особі та майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

У відповідності до положень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (п.4) «розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Пунктом 6 цієї Постанови визначено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (п.2.2 Правил дорожнього руху).

Встановлено, що автомобілем марки «FORD FOCUS», реєстраційний номер НОМЕР_4, ОСОБА_2 управляв на відповідній правовій підставі, а відтак є відповідальним за відшкодування спричиненої шкоди у зв'язку із ДТП.

Згідно з рахунку-фактури №7 від 31 березня 2015 року, акту виконаних робіт №5 від 05 травня 2015 року, видані СПД ФО «ОСОБА_8» , квитанції до прибуткового касового ордера №5 від 15.05.2015 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 поніс витрати на придбання запасних частин та ремонт автомобіля НОМЕР_5, в розмірі 24 511 грн. 45 коп., які підлягають відшкодуванню позивачу з врахуванням встановлених Законом вимог.

Разом з тим, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулюються відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямовуються на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

У відповідності до п. 1.1 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиком договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.

Потерпілими, згідно п.1.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є юридичні та фізичні особи, життю здоров'ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу, цивільно-правову відповідальність за яку несе власник цього транспортного засобу.

Згідно з п. 1.4 ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", особи відповідальність яких застрахована - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом.

Пунктом 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Необхідною умовою виникнення обов'язку страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором) (пункт 17 Постанови).

Згідно з ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно із ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). У разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним (стаття 981 Кодексу).

У відповідності до ч. 16 ст. 9 Закону України «Про страхування», страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів», об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст. 15.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхування відповідальності за шкоду заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу, визначеного в договорі страхування, будь-якою особою, яка експлуатує його на законних підставах( договір 1 типу).

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ПрАТ «Страхова Компанія «Перша» було укладено договір страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АВ/2185692), терміном дії з 11 серпня 2013р. по 10 серпня 2014 року, яким застраховано цивільно-правову відповідальність водія автомобіля «FORD FOCUS TREND», реєстраційний номер НОМЕР_2.

За вказаним полісом страхова сума (ліміт відповідальносі) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю, становить 100 000 (сто тисяч) грн., за шкоду, заподіяну майну - 50 000 (п'ятдесят тисяч) грн.

Згідно положень п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відповідно до статті 21 Закону №1961-IY на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

З огляду на вказане на страхову компанію ПрАТ «СК «Перша», як і на ОСОБА_2, покладено обов'язок по відшкодуванню позивачу спричиненої матеріальної шкоди і така на відповідній правовій підставі залучена до справи в якості відповідача.

Оскільки згідно зазначеного поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ліміт відповідальності Страховика на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000 (п'ятдесят) грн., то сума спричиненого йому матеріального збитку у зв'язку із ДТП, вчиненого ОСОБА_2, яка складає вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_5, в сумі 24 511 (двадцять чотири тисячі п'ятсот одинадцять) грн. 45 коп., підлягає до стягнення із відповідача ПрАТ «СК «Перша» на користь позивача ОСОБА_3 в повному обсязі.

Такий висновок суду узгоджується із позицією Великої Плати Верховного Суду у справі №755/18006/15-ц від 04 липня 2018 року де зазначено, що покладення обов»язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхову платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок вчинення деліктного зобов»язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування обов»язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі ст.3 і 5 вказаного Закону реалізовує право вимоги, передбачене ст.993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Щодо позиції відповідача ПрАТ «СК «Перша», про необхідність відмови в позові ОСОБА_3 з підстав, що такий є неналежною стороною в досліджуваній справі, то суд правильно визнав таку позицію безпідставною, враховуючи роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який у п.13 згаданої постанови №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказав на те, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб).

При розгляді таких спорів суд має вирішити питання про залучення до участі у справі власника майна як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача у порядку, передбаченому статтями 35, 36 ЦПК України, оскільки рішення у справі може вплинути на його права та обов'язки щодо однієї зі сторін.

Судом встановленого, що ОСОБА_3 управляв автомобілем НОМЕР_5 на відповідній правовій підставі, володіючи відповідними документами, визначеними Правилами дорожнього руху, будь-яких порушень з цього приводу компетентними органами встановлено не було, а тому такий є належним позивачем у справі.

Окрім того, в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, судом залучено власника зазначеного автомобіля ОСОБА_4.

Щодо позиції відповідача ПрАТ «СК «Перша», про відсутність у нього підстав для здійснення страхового відшкодування через неподання заяви позивачем заяви до відповідача про страхове відшкодування впродовж одного року, що передбачено законом «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", то в цій частині суд зазначив наступне.

За вимогами статті 20 Закону України «Про страхування», ч.2 ст. 988 ЦК України страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування страхувальнику.

Згідно положень п.19. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку.

Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_3 23 травня 2014 року подав до страхової компанії письмове повідомлення про настання страхового випадку, що мав місце 22.05.2014 року на вул.. Науковій в м. Львові за участю автомобілів НОМЕР_5 та «FORD FOCUS TREND», р.н. НОМЕР_2.

Таке повідомлення зроблено потерпілим у встановлений законом та договором страхування цивільної відповідальності строк, що дало можливість відповідачу пересвідчитись про наявність чи відсутність страхового випадку, зазначеного у цьому повідомленні. При цьому сам відповідач ПрАТ «СК «Перша» не заперечив, що такий страховий випадок мав місце.

Отже, позивач за зустрічним позовом подав до ПрАТ «СК «Перша» усі документи, які у нього вимагалися для виплати страхового відшкодування, був проінформований страховиком про можливість отримання страхового відшкодування після прийняття судом рішення у даній справі та встановлення винної особи.

Із матеріалів справи вбачається, що остаточне судове рішення у справі постановлене 28 вересня 2015 року, яким встановлено наявність в діях відповідача ОСОБА_2 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а відтак його винність у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди.

05 жовтня 2015 року власник автомобіля НОМЕР_5 - ОСОБА_4 звернулася із заявою про виплату страхового відшкодування за пошкоджений засіб, однак листом №774 від 03 грудня 2015 року їй було у цьому відмовлено з тих підстав, що така заява подана із порушенням встановлених строків - одного року з моменту скоєння ДТП.

Відмова ПрАТ «СК «Перша» у виплаті страхового відшкодування є неправомірною, оскільки позивач ОСОБА_3 вчасно звернувся до страхової компанії та повідомив про страховий випадок, відповідач ПрАТ «Страхова компанія «Перша» мала можливість та пересвідчилася, що ця подія є страховим випадком, оскільки не спростувала вказаного, а відтак з врахуванням вказаних вище положень Закону зобов'язана виплатити потерпілій стороні страхове відшкодування.

ПрАТ «Страхова компанія «Перша» при оформленні документів по зазначеному страховому випадку діяла з порушенням вимог ст. 20 Закону України «Про страхування», ч.2 ст. 988 ЦК України, оскільки протягом двох робочих днів після отримання повідомлення від позивача про настання страхового випадку не вжила заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхового відшкодування страхувальнику, в тому числі щодо подання заяви на виплату страхового відшкодування.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав дії відповідача такими, що суперечать вимогам чинного законодавства ще й з тих підстав, що у відповідності до ст. 36.2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати),подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.

Враховуючи те, що остаточне судове рішення за результатами розслідування кримінального провадження, розгляду справи про адміністративне правопорушення постановлене 28 вересня 2015 року і лише вказаного числа остаточно встановлена вина ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, то питання виплати страхового відшкодування позивачу та рішення про його виплату могло бути розглянуто та прийнято відповідачем ПрАТ «СК «Перша» лише після вказаного числа, оскільки, з врахуванням вимог зазначеної вище норми Закону, перебіг строку прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування та його виплати припиняється до дати набрання рішення у цій справі законної сили.

За таких обставин, відмова відповідача ПрАТ СК «Перша» у виплаті страхового відшкодування позивачу з підстав звернення із такою заявою по спливу річного терміну є безпідставною, а відтак спричинена майнова шкода у розмірі 24 511 грн. 45 коп. підлягає стягненню із відповідача ПрАТ «СК «Перша» на користь ОСОБА_3

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою, згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, рішеннями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №4 від 31 березня 1995 року зі змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при заподіянні особі моральної шкоди обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Судом встановлено, що діями ОСОБА_2 позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_3 була дійсно заподіяна моральна шкода, оскільки дорожньо-транспортна пригода спричинена з вини відповідача, її наслідки стали для позивача психотравмуючими, завдали фізичного болю, а в подальшому тривалих та інтенсивних переживань, психологічних та душевних стражданнях, порушення звичного ритму життя, отримав незручності через пошкодження майна та неможливості нормального користування ним, необхідністю звернення до суду для відшкодування завданої шкоди.

При призначенні розміру суд враховує характер та обсяг заподіяних фізичних та моральних страждань їх тривалість, можливість відновлення попереднього стану, ступінь вини та інші обставини справи, а також виходить з засад розумності, виваженості та справедливості.

Заявлений позивачем розмір 10000 гривень моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано визнав завищеним, та дійшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_2 суму завданої позивачу ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 5000 гривень.

Рішення суду відповідачем ОСОБА_2 не оскаржувалося.

Вирішуючи питання стягнення судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, суд обґрунтовано стягнув з відповідача ПрАТ СК «Перша» на корить позивача 487 грн. 20 коп. судового збору та 1791 грн. 20 коп. понесених витрат на правову допомогу та з відповідача ОСОБА_2 на корить позивача 1 218 грн. судового збору та 1791 грн. 20 коп. витрат на правову допомогу.

Доводи апеляційної скарги ПрАТ СК «Перша» висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 березня 2019 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Шандра М.М,

Струс Л.Б.