РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2019 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі: головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі Зубрицькій Т.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Кредит Комерц» про визнання договору кредиту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд із позовом, де зазначив, що 25.10.2016 року між ним та відповідачем укладено договір кредиту, за умовами якого позивач як позичальник отримав грошові кошти в сумі 700,00 грн. із зобов»язанням повернути суму кредиту та відсотки за користування ним в строк до 23.11.2016 року.

Зауважує, що відповідачем при укладенні договору порушено положення ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, працівники товариства при видачі кредиту фактично не ознайомили позивача як позичальника з умовами кредитування та ризиками, крім того, «Правила надання грошових коштів у фінансовий кредит Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Кредит Комерц» як додаток до договору кредиту не надали.

Позивач вважає, що не надання повної та доступної інформації щодо суті фінансових послуг відповідача вводять споживача в оману, та є порушення ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Вищевказані обставини свідчать про введення однієї сторони договору в оману, що є підставою для визнання договору недійсним відповідно до ст. 230 ЦК України.

Укладений договір також підлягає визнанню недійсним внаслідок порушення ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» згідно ст. 215 ЦК України.

Позивач додає, що відповідачем порушено п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Згідно графіку розрахунків реальна річна ставка за кредитом становить 585,6% річних. Сума компенсації при цьому становить 100 %.

Оскільки умовами договору передбачено в межах виниклих правовідносин передача персональних даних позичальника (п.7.9 договору), за твердженням позивача також потребує визнання недійсним даного пункту договору як такого, що не відповідає вимогам п.2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних».

З урахуванням вищевикладеного, позивач просить визнати недійсним договір кредиту від 25.10.2016 року.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, де вказано, що позивач, підписуючи договір, засвідчив, що він ознайомлений з його змістом, положення договору є зрозумілими.

Наведений позивачем розмір відсоткової ставки є помилковим розрахунком, висновок про порушення п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є помилковим.

З приводу зауважень позивача про порушення в сфері захисту персональних даних відповідач вказує на те, що відповідно до п.п. 2 ч.2 ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдженню зброї масового знищення» кредитодавець як суб»єкт первинного фінансового моніторингу зобов»язаний здійснювати ідентифікацію, верифікацію клієнта. Згідно з ч.2 ст. 2 вказаного закону виконання цього закону не є порушенням Закону України «Про захист персональних даних» в частині обробки персональних даних.

В судове засідання учасники не з»явились, про час розгляд справи повідомлялись належним чином. Позивачем подано заяву про можливість слухання справи у його відсутності.

Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників, що відповідає положенню ст. 211, п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України.

Судом встановлено, що 25.10.2016 року між сторонами укладено договір кредиту, згідно якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Кредит Комерц» як кредитодавець надав, а ОСОБА_1, який виступив позичальником, отримав грошові кошти в сумі 700,00 грн. строком на 30 днів до 23.11.2016 року.

Сторони погодили, що за користування кредитом позичальник сплачує на користь кредитодавця проценти в розмірі 1,6 % на день.

Пунктом 7.9 договору визначено, що позичальник надав згоду на передачу персональних даних та їх обробку, зберігання, використання для цілей цього договору.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за субєктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчиняти на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

За положеннями ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зауваження позивача щодо не отримання інформації, передбаченої ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення договору), а також відомостей про «Правила надання грошових коштів у фінансовий кредит Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Кредит Комерц», спростовуються пунктами 7.1, 7.9 договору, відповідно до яких укладаючи цей договір позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов»язується неухильно дотримуватись правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця; позичальник засвідчує, що він ознайомлений, повністю розуміє та погоджується з усіма умовами та положеннями договору. Суд також зауважує, що фактичне «ознайомлення із умовами кредитування» необхідно оцінювати у співвідношенні із безпосередньою обізнаністю позичальника про умови договору кредиту як головного чинника, що визначає обсяг прав та обов»язків сторін.

Ознайомлення зі змістом договору позивачем не заперечується.

Будь-які обставини, що свідчать про наявність помилки або обману з боку відповідача при досягненні домовленостей, позивачем не доведені.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Позивачем не надано доказів на підтвердження вказаних обставин.

Відповідно до п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Згідно з ч.5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Суд звертає увагу, що позивачем не заявлено вимогу про визнання недійсним певного пункту договору, крім того, встановлена відсоткова ставка не є визначенням рівня відповідальності учасника правовідносин.

Відповідальність у вигляді сплати пені на рівні 1.6 % від простроченої суми за кожен день прострочення не вказує на непропорційно велику суму компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції). Загальний розмір кредиту становить 700,00 грн., а розмір пені визначається загальним терміном прострочення зобов»язання.

За положеннями ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п.п. 5, 11 ч.2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» суб'єкт персональних даних має право: предявляти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; відкликати згоду на обробку персональних даних.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» згода субєкта персональних даних це добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди.

Як зауважувалось вище, сторони погодили, що позичальник надав згоду на передачу персональних даних та їх обробку, зберігання, використання для цілей цього договору.

Відкликання згоди на обробку персональних даних не може припиняти правовідносин, а також бути підставою позбавлення права кредитодавця на отримання належного виконання зобов»язання.

За положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Суд приходить до висновку, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, переліку, розміру розрахунку неустойки.

Враховуючи зміст наведених пунктів кредитного договору, позивач з моменту підписання цього договору обізнаний щодо оплатності наданого кредиту, свого обов'язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 258-279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Кредит Комерц» про визнання договору кредиту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Д.М.Лєдньов