ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/5255/17
Провадження № 22-ц/4820/417/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на Ѕ частину квартири та встановлення порядку користування нею за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 грудня 2018 року,

встановив:

У березні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на Ѕ частину квартири та встановлення порядку користування нею.

ОСОБА_5 зазначила, що з 30 липня 2011 року вона перебуває із ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, за час якого сторони набули квартиру АДРЕСА_1. Вказана квартира придбана нею та відповідачем за спільні кошти і належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, разом із тим, ОСОБА_6 не визнає право позивача на житлове приміщення, а між ними не досягнуто згоди щодо його поділу.

За таких обставин ОСОБА_5 просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, та встановити порядок користування цією квартирою, згідно якого вона користується житловою кімнатою площею 17,2 кв.м., ОСОБА_6 користується житловою кімнатою площею 16,9 кв.м., а кухня площею 12,2 кв.м., вбиральня площею 1,2 кв.м., ванна кімната площею 5,5 кв.м., коридор площею 9,9 кв.м., гардероб площею 16,1 кв.м. залишаються у загальному користуванні сторін.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 грудня 2018 року позов задоволено. Визнано право власності ОСОБА_5 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Встановлено порядок користування цією квартирою, за яким ОСОБА_5 користується житловою кімнатою площею 12,0 кв.м. і балконом площею 2,8 кв.м., ОСОБА_6 користується житловою кімнатою площею 16,8 кв.м., а гардероб площею 16,1 кв.м., кухня площею 12,2 кв.м., коридор площею 10,2 кв.м., ванна кімната площею 5,3 кв.м., туалетна кімната площею 1,2 кв.м. залишаються у загальному користуванні сторін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд виходив з того, що вказана квартира належить ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності подружжя, внаслідок чого частки сторін у ній є рівними. Оскільки відповідач чинить перешкоди у користуванні ОСОБА_5 житлом, то слід здійснити його поділ, а запропонований експертом порядок користування квартирою не суперечить вимогам закону та не порушує права сторін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду та закрити провадження у справі посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не чинить перешкод у користуванні ОСОБА_5 квартирою, а позов останньої є необґрунтованим.

ОСОБА_5 не подала відзив на апеляційну скаргу.

Повідомлені представником відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 причини повторної неявки в судове засідання (перебування на санаторно-курортному лікуванні) не є поважними, тому в силу ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути справу за її відсутності. До того ж, відкладення розгляду справи призведе до порушення строку розгляду апеляційної скарги ОСОБА_6 (ст. 371 ЦПК України).

Заслухавши учасника судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що з 30 липня 2011 року ОСОБА_6 і ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 7 листопада 2016 року.

Сторонам на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1, що складається з житлової кімнати площею 16,8 кв.м., житлової кімнати площею 12,0 кв.м. (примикає балкон площею 2,8 кв.м.), гардероба площею 16,1 кв.м., кухні площею 12,2 кв.м., коридору площею 10,2 кв.м., ванної кімнати площею 5,3 кв.м., туалетної кімнати площею 1,2 кв.м.

Зазначені обставини визнані сторонами, підтверджуються письмовими доказами у справі та висновком експерта.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

В силу ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Суд першої інстанції правомірно виходив з того, що спірна квартира набута ОСОБА_6 і ОСОБА_5 за час шлюбу та є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а частки сторін у ній є рівними. ОСОБА_6 і ОСОБА_5 розірвали шлюб і не домовилися про порядок поділу майна, внаслідок чого суд обґрунтовано визнав право власності позивача на Ѕ частину квартири.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За змістом указаної норми права первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Основним критерієм встановлення порядку користування житловим приміщенням є можливість виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, яке б відповідало його частці у праві спільної власності на нерухоме майно. При цьому допускається можливість відійти у незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Визнавши рівними частки ОСОБА_6 і ОСОБА_5 у праві спільної власності на квартиру, суд першої інстанції встановив порядок користування нею, зокрема, ОСОБА_6 виділено у відокремлене користування житлову кімнату площею 16,8 кв.м., що перевищує точний розмір його ідеальної частки в жилій площі на 2,4 кв.м. (16,8-((16,8+12,0):2). У свою чергу, ОСОБА_5 виділено житлову кімнату площею 12,0 кв.м., що менше від точного розміру її ідеальної частки в жилій площі (14,4 кв.м.), разом із тим, до цієї кімнати примикає балкон площею 2,8 кв.м., який перейде у користування позивача.

Такий порядок користування житловим приміщенням найбільш враховує баланс інтересів кожного з співвласників, а тому суд першої інстанції правомірно застосував його.

Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи №544/017 від 15 березня 2018 року (а.с. 65-85) мало місце перепланування спірної квартири без втручання у несучі конструкції будинку, що потягло за собою зміну площі та складу деяких приміщень. В силу ст. 152 ЖК Української РСР виконання таких робіт здійснюється власником житлового приміщення без отримання відповідних дозвільних документів, а після завершення будівельних робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував указані обставини та норми чинного законодавства при поділі квартири.

Посилання ОСОБА_6 на те, що встановлений судом порядок користування квартирою не відповідає вимогам закону та порушує його права, є безпідставними.

Норми сімейного законодавства визначають право ОСОБА_5 на поділ спільного майна подружжя, внаслідок чого та обставина, що їй чиняться або не чиняться перешкоди в користуванні цим майном, не має правового значення для вирішення спору.

Із протоколу судового засідання від 23 жовтня 2018 року (а.с. 141-142) вбачається, що в ході судового розгляду ОСОБА_5 відмовилася від позову в частині вимог про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та поділ транспортного засобу. Суд першої інстанції ухвалою від 23 жовтня 2018 року прийняв відмову ОСОБА_5 від позову та закрив провадження у справі в цій частині вимог на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Отже доводи ОСОБА_6 про те, що на цій стадії провадження у справі суд не вправі був прийняти відмову позивача від позову, не відповідають вимогам процесуального закону.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 березня 2019 року.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ А.В. Купельський

/підпис/ Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Салоїд Н.М.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 48