Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2019 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мирошниченка Ю.М.;

за участю секретаря Конівченко Ю.А.;

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Вказував, що є спадкоємцем 37/50 домоволодіння АДРЕСА_1 після батька, який помер в 1997 році. Інша частка (13/50) домоволодіння належала ОСОБА_2 , з якою він 21.11.1997 року уклав договір довічного утримання та яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наразі є одноосібним власником домоволодіння, однак досі не може оформити свої права на земельну ділянку через відмову нотаріуса у видачі свідоцтва на спадщину за законом. Просив визнати за ним одноособове право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 .

Відповідач позов не визнав, зазначив, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав, йому необхідно виділити частки земельної ділянки для встановлення об`єкту спадкування, на що йому й вказав нотаріус.

Суд, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом був власником 37/50 частини домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці АДРЕСА_1 міської ради по АДРЕСА_1 (а.с.8)

21 листопада 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого позивач отримав у власність 13/50 частин домоволодіння, що розташовано у АДРЕСА_1 на земельній ділянці Маріупольської міської ради народних трудящих (а.с.9) та став власником цілого домоволодіння, яке 15.05.2008 року подарував сину ОСОБА_3 (а.с.57).

З державного акту на право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 вбачається, що остання належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної власності без визначення часток (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 (а.с.6).

Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.5), але фактично, за його словами, мешкає по АДРЕСА_1 .

30.05.2019 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 .

Постановою нотаріуса Третьої маріупольської державної нотаріальної контори йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 на майно, яке складається з частки земельної ділянки АДРЕСА_1 через те, що він не звертався із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк, не надав доказів постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Окрім того, земельна ділянка належить ОСОБА_4 та Сачивкіній на праві спільної сумісної власності, а для видачі свідоцтва про право на спадщину треба визначити частки кожного із співвласників (а.с.11).

Статтею 4 ЦПК України встановлено право кожного особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

За приписами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Згідно ст. 86 Земельного кодексу України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Статтею 87 ЗК України визначені підстави виникнення права спільної часткової власності на земельну ділянку, а саме право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає:

а) при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок;

б) при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами;

в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами;

г) за рішенням суду.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Статтею 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Відповідно до пп. «е» п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у випадках, передбачених статтями 86-89 ЗК, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) - за договором або законом. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Набута юридичною особою земельна ділянка не є спільною власністю її засновників, учасників або членів і не може розподілятися між ними як співвласниками.

В контексті заявлених вимог суд констатує, що позов особи про визнання права власності на спадщину передбачає невизнання або оспорювання іншою особою цього права. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Проте, як витікає з обставин даної справи, жодна особа не посягає на право позивача на спадкування. Представник, притягнутої до участі у справі в якості відповідача, міської ради лише наголошує на невідповідності обраного позивачем способу набуття цього права вимогам чинного законодавства.

Законом передбачено чіткий юридичний механізм розв`язання правової ситуації, в якій опинився позивач. Алгоритм дій у цій ситуації фактично наведений у постанові нотаріуса, положення якої узгоджується з наведеними вище нормами цивільного законодавства. Однак, замість того, аби вирішити питання щодо прийняття спадщини (визначити в судовому порядку додатковий строк для її прийняття чи встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем на час його смерті) та визначити обсяг спадкової маси (долю спадкодавця у спільному майні), позивач волів уникнути визначеної законом процедури та через 13 років після відкриття спадщини звернутися до суду з даним позовом, але подібна оптимізація не може бути схвалена судом як така, що суперечить вимогам закону.

Таким чином, позивачем обрано хибний спосіб розв`язання юридичного казусу, на що суд неодноразово звертав його увагу в ході підготовчого провадження, однак останній недослухався до роз`яснень суду. Водночас визначення правових та фактичних підстав позову, а також обрання способу захисту права, яке особа вважає порушеним чи оспорюваним, належить до виключних повноважень позивача і в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства не може бути перейняте судом.

На підставі викладеного, керуючись ст.355, 368, 378, 392, 1217, 1218, 1255 ЦК України, ст.ст. 86, 87 ЗК України, ст. 5, 12, 13, 81, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Донецького апеляційного суду.

Повне судове рішення буде складено 13 грудня 2019 року.

Суддя: Ю. М. Мирошниченко