П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2019 року м. Київ

Справа № 367/7016/19-ц

Провадження: № 22-ц/824/16401/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Борисової О.В.

секретар Гулієв М.Д.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року, постановлену під головуванням судді Селезньової Т.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Гостомельської селищної ради Київської області Кирилової Наталії Миколаївни про зобов`язання внести до Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської областіКиївської області.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 10.09.2019р. даний позов направлено до Броварського міськрайонного суду Київської області за підсудністю відповідно до ч. 9 ст. 187 ЦПК України.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 .

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 11 листопада 2019 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що предметом спору у цій справі є неправомірна відмова державного реєстратора у реєстрації права власності на нерухоме майно. Зазначені позовні вимоги зводяться до вирішення питання про право власності на це майно, а тому правовідносини, що склалися між сторонами є цивільно-правовими, та не можуть бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства. Також посилався на правові позиції, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21.11.2018 року у справі № 813/1362/16, від 28.11.2018 року у справі № 825/642/18, від 29.01.2019 року у справі № 803/1589/17 та від 29.05.2019 року у справі № 826/9341/17.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 листопада 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Державний реєстратор прав на нерухоме майно Кирилова Н.М. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності державного реєстратора.

Заслухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи, підставою звернення ОСОБА_1 до суду із вимогами про зобов`язання державного реєстратора прав на нерухоме майно Кирилової Н.М. внести запис про реєстрацію права власності на нерухоме майно, стала відмова державного реєстратора у вчиненні таких дій за відсутності нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 15.03.2003 року. Позивач вважав таку відмову незаконною та необґрунтованою, оскільки, на його думку, вказаний договір не потребує нотаріального посвідчення відповідно до Цивільного кодексу Української РСР.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що у поданій позовній заяві ніяких позовних вимог цивільного характеру до вказаного відповідача (як сторони у приватно-правових цивільних відносинах) не заявлено, і не заявлено ніяких позовних вимог цивільного характеру до інших відповідачів-учасників цивільних (приватно-правових) відносинах з позивачем, який мав би розглядатись в порядку цивільного судочинства. Даний позов за приписами абзацу 2 частини 1 статті 19 ЦПК не має розглядатись в порядку цивільного судочинства, оскільки дана вимога щодо реєстраційної дії не заявлена як похідна разом з основною вимогою цивільного характеру, а тому даний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Наведене узгоджується з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначають поняття публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 2 КАС завданням адміністративного судочинства визначала захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пункт 1 частини 1 статті 3 КАС справою адміністративної юрисдикції визнавав публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами частини 1 статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом № 1952-IV.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав).

Згідно зі статтею 11 цього Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Ураховуючи наведене, державний реєстратор є суб`єктом владних повноважень, а правовідносини, які виникають між ним та заявником прав чи їх обтяжень, - публічно-правовими. Захист прав та інтересів відповідного заявника від порушень з боку цього суб`єкта владних повноважень, якщо ці порушення полягають, наприклад, у перевищенні повноважень, недотриманні строків, процедури, умов та інших визначених законом особливостей вчинення реєстраційних дій, є завданням адміністративного судочинства та має відбуватися у відповідному порядку.

З огляду на положення частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України та пункту 13 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України вимоги щодо реєстрації майна, інших реєстраційних дій можуть розглядатися судами в порядку цивільного чи господарського судочинства (залежно від суб`єктного складу) якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав у зв`язку з оскарженням заінтересованою особою не самої реєстраційної дії (рішення), а підстави її проведення, як-от правочину, свідоцтва тощо.

Таке розмежування обумовлене й обсягом судового контролю в адміністративному судочинстві, визначеним частиною 2 статті 2 КАС, який не охоплює оцінку правомірності діянь/рішень суб`єкта владних повноважень з огляду на наслідки, які це діяння/рішення спричинили, чи правомірність юридичного факту, що став підставою реєстрації.

Отже, вирішуючи питання про розмежування юрисдикції, суди повинні звертати увагу на предмет обґрунтування позову.

Така правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16, від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 19 червня 2019 року у справі № 814/1754/16.

Предметом перевірки в цій справі є виключно дотримання державним реєстратором як суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, зокрема, правомірність відмови у державній реєстрації права власності на склад для легкових автопокришок.

Питання правомірності чи/або неправомірності набуття позивачем права власності на нерухоме майно, як і питання, пов`язані з реалізацією особою права власності на нього чи дотримання умов укладених цивільно-правових угод перед судом не порушено, а тому спір у цій справі не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Посилання скаржника на правові висновки, які містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду у постановах від 21.11.2018 року у справі № 813/1362/16, від 28.11.2018 року у справі № 825/642/18, від 29.01.2019 року у справі № 803/1589/17 та від 29.05.2019 року у справі № 826/9341/17 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони стосуються справ, предметом спору у яких є визнання права власності на нерухоме майно, позовні вимоги приводять до вирішення питання про право власності, а спірні правовідносини у цих справах пов`язані з необхідністю захисту такого права на об`єкт нерухомого майна, тобто права цивільного.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позов ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Кирилової Н.М. підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 06 грудня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

О.В. Борисова