Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 369/4389/16

провадження № 61-23087св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Київської області в інтересах Головного управління Держгеокадастру в Київській області,

відповідачі: Петропавлівсько-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай Ірина Володимирівна, державне підприємство «Науково-дослідний, виробничого агрокомбінату «Пуща-Водиця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Прокуратури Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2016 року у складі судді Пінкевич Н. С. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Олійника В. І., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року заступник прокурора Київської області в інтересах Головного управління Держгеокадастру в Київській області звернувся до суду з позовом до Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішень ради, приватного нотаріуса, витребування майна.

Позов мотивував тим, що за результатами вивчення матеріалів кримінального провадження встановлено ряд порушень вимог земельного законодавства під час припинення права постійного користування земельними ділянками державного підприємства «Науково-дослідний, виробничого агрокомбінату «Пуща-Водиця» (далі - ДП «НДВА «Пуща-Водиця»).

Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації (далі - Києво-Святошинської РДА) від 15 листопада 2002 року № 434 ДП «НДВА «Пуща-Водиця» надано у постійне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку площею 421,4907 га та виданий державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 003662, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 15 листопада 2002 року № 550.

17 жовтня 2013 року Петропавлівсько-Борщагівська сільська рада за згодою ДП «НДВА «Пуща-Водиця» та Міністерства аграрної політики та продовольства України припинила право постійного користування ДП «НДВА «Пуща-Водиця» на земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 63,401 га, які розташовані в межах с. Петропавлівська Борщагівка Київської області.

За рахунок вказаної земельної ділянки, згідно з рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 12 грудня 2013 року № 26 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,6000 га, розташованої в с. Петропавівська Борщагівка Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради, кадастровий номер :01:053:5031, у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства; передано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку.

16 грудня 2013 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку.

04 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мамай І. В. 04 березня 2014 року № 11371120.

Вказує, що рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради прийняте з перевищенням компетенції та із порушенням вимог ЗК України, оскільки земельна ділянка відносилась до земель державної власності, і рішення про припинення права постійного користування повинно вирішуватись власником земельних ділянок - державою в особі відповідного органу виконавчої влади. Крім того, документація із землеустрою щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою ДП «НДВА «Пуща-Водиця» не розроблялась та сільською радою не затверджувалась.

Враховуючи викладене просив:

визнати недійсним рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради № 11 від 17 жовтня 2013 року «Про припинення права постійного користування на земельні ділянки сільськогосподарського призначення ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» в межах Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та № 26 від 12 грудня 2013 року «Про затвердження землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в с. Петропавлівська Борщагівка Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради ОСОБА_2 ;

скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мамай І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: індексний номер 11371120 від 04 березня 2014 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:053:5031;

витребувати на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Київській області із незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,6000 га, з кадастровим номером 3222/85901:01:053:5031, яка розташована в с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області; судові витрати покласти на відповідачів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказував, що ДП «НДВА «Пуща-Водиця» не порушуючи вимоги діючого законодавства та пункту 1.1, 5.5. Наказу Міністерства аграрної політики України «Про затвердження примірного статуту державного підприємства, віднесеного до сфери управління «Мінагрополітики» від 12 грудня 2008 року № 826 звернулось з заявою про відмову від права постійного користування земельною ділянкою, попередньо отримавши погодження Міністерства аграрної політики та продовольства України, тобто з дотриманням норм чинного на той час законодавства.

Земельні ділянки після добровільної відмови від права постійного користування ДП «НДВА «Пуща - Водиця» правомірно були зараховані до земель запасу Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Таким чином, ОСОБА_2 скористалася своїм законним правом та отримала безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства (в межах с. Петропавлівська Борщагівська Києво-Святошинського району Київської області) у відповідності до статті 121 ЗК України, а рада розпорядилася земельною ділянкою та передала її безоплатно у власність фізичній особі, якою було в подальшому отримано свідоцтво на права власності на земельну ділянку.

У справі відсутні будь-які докази на підтвердження місця знаходження земельної ділянки за межами села Петропавлівська Борщагівка; відомості чи зверталась із заявою ОСОБА_2 про відведення земельної ділянки, чи приймалось рішення ради про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, чи розроблялась технічна документація із землеустрою щодо припинення права постійного користування, не вказано чи перевірялась дана інформація позивачем.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Короткий зміст касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Прокуратура Київської області просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, щосільська рада не була наділена повноваженнями щодо припинення права постійного користування на землі, які перебували у користуванні державного підприємства сільськогосподарського призначення; не враховано, що розпорядженням Кабінету Міністрів України «Деякі питання збереження об`єктів державної власності» від 11 лютого 2010 року № 318-p Державному комітетові із земельних ресурсів разом із заінтересованими центральними органами виконавчої та іншими суб`єктами управління об`єктами державної власності, у тому числі Національними та галузевими академіями наук, заборонено погодження документів та прийняття рішень, на підставі яких може здійснюватися відчуження державної власності земельних ділянок, наданих у постійне користування державним підприємствам, установам та організаціям; судами неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, у тому числі і статтю 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Розпорядженням Києво-Святошинської райдержадміністрації від 15 листопада 2002 року № 434 ДП «НДВА «Пуща-Водиця» надано у постійне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку загальною площею 421,4907 га.

15 листопада 2002 року видано державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 003662, який зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 550.

27 серпня 2013 року Міністерство аграрної політики та продовольства України направило листа, яким не заперечувало щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 63,4 га, що знаходяться в користуванні ДП «НДВА «Пуща-Водиця» в межах Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Відповідно до листа від 27 серпня 2013 року за № 792 ДП «НДВА «Пуща-Водиця» надало добровільну згоду на припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 63,401 га, з метою забезпечення потреб робітників підприємства та працівників агрокомбінату, мешканців села.

Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №11 від 17 жовтня 2013 року припинено права постійного користування земельною ділянкою площею 63,401 га ДП «НДВА «Пуща-Водиця» в межах Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; переведено земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 63,401 га, які розташовані в межах Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради до земель запасу.

Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 26 від 12 грудня 2013 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,6000 га, розташованої в с. Петропавівська Борщагівка Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради, кадастровий номер :01:053:5031, у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства; передано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку.

16 грудня 2013 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,6000 га, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петропавлівська АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:053:5031.

04 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,6000 га, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петропавлівська АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:053:5031.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 58908095 від 12 травня 2016 року вбачається, що на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мамай І. В. зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку 0,6000 га, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петропавлівська АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:053:5031 та внесено до реєстру відповідний запис. .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою і другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Статтею 13 ЗК України передбачено, що до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить: розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; реалізація державної політики у галузі використання та охорони земель.

Відповідно до пункту «в» статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Статтею 84 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Частиною першою статті 92 ЗК України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до частини першої статті 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Згідно із частиною восьмою статті 122 ЗК України Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря, а також передає земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності до статутного капіталу державного земельного банку, який стовідсотково належить державі та не підлягає приватизації.

Частиною першою статті 116 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Підстави припинення права користування земельною ділянкою передбачені статтею 141 ЗК України, а саме: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Правове регулювання вилучення земельних ділянок, наданих у постійне користування із земель державної чи комунальної власності, закріплене у статті 149 ЗК України.

Згідно із частинами першою, третьою цієї статті земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Частинами третьою, четвертою статті 142 ЗК України передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Отже, суди дійшли помилкового висновку про те, що припинення права на спірну земельну ділянку прийняте відповідно до вимог закону і розпорядився нею орган місцевого самоврядування у встановленому порядку, оскільки такі земельні ділянки можуть бути вилучені лише за рішенням Кабінету Міністрів України, а не рішенням сільської ради, що відповідає вимогам статей 84, 142, 149 ЗК України.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову неправильно застосував норми матеріального права, зокрема частину четверту статті 142 ЗК України, та вказав на те, що для припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача достатньо погодження такої відмови ДП «НДВА «Пуща-Водиця» із профільним міністерством, тобто у цьому випадку з Міністерством аграрної політики та продовольства України, проте таке погодження немає жодного правового значення для встановленого законом порядку припинення права постійного користування земельною ділянкою, оскільки рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою має бути прийняте Кабінетом Міністрів України як розпорядником землями державної власності, а не Петропавлівсько-Борщагівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області.

Таким чином, Верховний Суд приходить до висновку про недотримання Петропавлівсько-Борщагівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області процедури припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою.

Отже, рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 17 жовтня 2013 року № 11 «Про припинення права постійного користування на земельні ділянки сільськогосподарського призначення ДП «НДВА «Пуща-Водиця» у межах Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради» не відповідає вимогам закону, оскільки орган місцевого самоврядування поза межами своєї компетенції розпорядився землями державної власності.

Недотримання сільською радою вимог закону, що регулює порядок припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача, тобто відсутність прийнятого Кабінетом Міністрів України рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою, вилучення цієї земельної ділянки Петропавлівсько-Борщагівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області свідчить, що рішення про припинення права постійного користування ДП «НДВА «Пуща-Водиця» зазначеною земельною ділянкою та прийняття її до земель запасу сільської ради не відповідає вимогам ЗК України, ( у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) і прийняте органом місцевого самоврядування за межами власних повноважень, наданих йому Конституцією та законами України, оскільки за змістом статті 12 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності і вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, однак не земель державної власності. Тобто припинення права постійного землекористування ДП «НДВА «Пуща-Водиця» повинно здійснюватися власником земельної ділянки - державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування.

Водночас, позов першого заступника прокурора Київської області не може бути задоволений, оскільки земельна ділянка, яка вилучена згідно з рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 17 жовтня 2013 року № 11 із постійного користування ДП «НДВА «Пуща-Водиця», знаходиться у фізичної особи, яка законним шляхом добросовісно набула у власність земельну ділянку і наслідком визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, яке стало підставою для набуття фізичною особою у власність земельної ділянки, буде втручання у мирне володіння цим майном.

Оцінюючи у цій справі наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, Верховний Суд виходить з наступного.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді цієї справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Разом із тим у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Враховуючи усі наведені вище принципи, Верховний Суд вважає, що витребування на користь держави із володіння ОСОБА_1 земельної ділянки буде непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, що становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки прокурором не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення земельних ділянок для захисту інтересів держави є більш важливими, ніж дотримання права громадян які законним шляхом добросовісно набули своє майно, покладаючись на легітимність добросовісних дій органу місцевого самоврядування.

Із справи відомо, що ОСОБА_2 отримала земельну ділянку на підставі рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 12 грудня 2013 року у власність для ведення особистого селянського господарства, згодом вона отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно та відчужила набуту земельну ділянку на користь ОСОБА_1 згідно договору купівлі - продажу земельної ділянки від 04 березня 2014 року, який зареєстровано в реєстрі за № 642.

Враховуючи викладене ОСОБА_2 , мала усі підстави вважати, що рішення є дійсними, та розраховувати на певний стан речей, тобто правомірно очікувати, що сільська рада, передаючи їй земельну ділянку, має право нею розпоряджатися, а вона після отримання цієї земельної ділянки матиме змогу мирно володіти своїм майном, позаяк особа, яка отримує земельну ділянку (чи будь-яке інше майно) від держави, не зобов`язана проявляти розумну обачність та здійснювати перевірку повноважень органів держави, зокрема, місцевого самоврядування, щодо розпорядження землею, яка знаходиться на території Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради.

При цьому Верховний Суд зауважує, що надані сільською радою спірні земельні ділянки не належали до лісового фонду, не знаходилися на прибережних смугах водойм, у заповідних зонах чи на полігоні, де особа повинна була б розуміти, що така земельна ділянка не може бути переданою у власність.

Зазначені обставини вказують на те, що ОСОБА_2 здійснючи продаж земельної ділянки ОСОБА_1 не могла проявити розумну обачність та не могла знати про те, що земельна ділянка вибула з користування ДП «НДВА «Пуща-Водиця» з порушенням вимог закону, а Петропавлівсько-Борщагівська сільська рада своїм рішенням не мала права припинити право користування вказаною земельною ділянкою ДП «НДВА «Пуща-Водиця».

За викладених обставин Верховний Суд дійшов висновку, що намагання виправити допущену в минулому органом місцевого самоврядування «помилку» не повинно непропорційним чином втручатися у нове право та перекладати на третіх осіб усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову сausa formalis (із формальних підстав) покладатиме надмірний індивідуальний тягар на вказаних третіх осіб, а отже, порушить справедливий балансу інтересів сторін.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Таким чином, хоча Петропавлівсько - Борщагівською сільською радою і порушені вимоги ЗК України щодо порядку припинення права постійного користування земельною ділянкою ДП «НДВА Пуща-Водиця», яке добровільно відмовилось від такого права, але з урахуванням того, що громадяни отримали земельні ділянки та правомірно сподівалися на мирне володіння своїм майном, оцінюючи співвідношення порушених інтересів держави, за захистом яких звернувся прокурор, та наслідки втручання у право на мирне володіння майном не одного громадянина, Верховний Суд дійшов висновку, що з метою дотримання справедливого балансу інтересів сторін у цій справі відсутня легітимна мета втручання у право власності на землю.

Зазначений висновок про застосування норм права у подібних правовідносинах міститься у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 369/4858/16-ц (провадження № 61-28134св18), від 22 травня 2019 року № 369/2803/16-ц (провадження № 61-20390св18).

Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховним Судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову заступника прокурора Київської області в інтересах Головного управління Держгеокадастру в Київській області до Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мамай Ірини Володимирівни, державного підприємства «Науково-дослідний, виробничого агрокомбінату «Пуща-Водиця», про визнання недійсним рішень ради, приватного нотаріуса, витребування майнавідмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко
Судді: А. І. Грушицький
А. А. Калараш
С. Ю. Мартєв
Є. В. Петров