Дата документу 19.03.2019 Справа № 320/2709/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №320/2709/18

Провадження №22-ц/807/1006/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Бєлки В.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 листопада 2018 року в складі судді Урупи І.В. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Запорізький обласний державний нотаріальний архів, про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності на частку майна в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа Запорізький обласний державний нотаріальний архів, про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності на частку майна в порядку спадкування за заповітом.

Позовну заяву мотивовано тим, що 28.11.2014 року помер дід позивача ОСОБА_3, після смерті якого відкрилася спадщина.

За свого життя, а саме 10.07.2007 року, ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповідав позивачу все своє майно.

Після смерті діда позивач прийняв спадщину шляхом звернення із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса ОСОБА_4, яка повідомила, що з заявою про прийняття спадщини також звернулася дружина померлого, бабуся позивача ОСОБА_1.

Після спливу шести місяців він звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадщини, але дізнався, що ОСОБА_4 на робочому місці відсутня, тому оформити спадщину запропонувала нотаріус ОСОБА_5, яка ознайомила його з розподілом часток та повідомила, що він, як спадкоємець за заповітом, має право на ј частину житлового будинку по вул. Калініна, 64 в с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області. При цьому нотаріус пояснила, що згідно спадкової справи, заведеної нотаріусом ОСОБА_4, вже оформлено право ОСОБА_1 на Ѕ частину житлового будинку, як частину спільного майна подружжя, та ј частину як обовязкову частку у спадщині.

Вважає, що нотаріусом ОСОБА_4, в порушення вимог частини 1.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не було зясовано коло спадкоємців, а представник ОСОБА_1, ОСОБА_6, надала невірні відомості з цього приводу.

З урахуванням положень ч.1 ст.1241 ЦК України та наявності трьох спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_3, відповідачка має право на 1/6 частину у спадковому майні, що складає 1/12 частину від всього домоволодіння, а не на Ѕ частину спадщини, тобто ј частину будинку. Таким чином, він, як спадкоємець за заповітом, має право на 5/12 частини спадкового майна після смерті баби ОСОБА_1

Посилаючись на вказані обставини, просив суд: визнати свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частину житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Костянтинівка, вул. Калініна, 64, видане приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_4, на імя ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 частково недійсним; визнати за ОСОБА_2 право власності на 5/12 частин житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район с. Костянтинівка, вул. Калініна,64.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 листопада 2018 року позов задоволено.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 31 серпня 2015 року, видане приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №2400 на імя ОСОБА_1 спадкоємцю померлого 28 листопада 2014 року ОСОБА_3, встановивши, що обовязкова частка ОСОБА_1 у спадковому майні складає 1/12 частину житлового будинку №64 по вул. Калініна с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області, а не ј частину цього будинку, як зазначено у свідоцтві про право на спадщину за законом.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлого 28 листопада 2014 року, на 5/12 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою Запорізька область, Мелітопольський район с. Костянтинівка, вул. Калініна,64.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на сплату судового збору в розмірі 2204,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_3 є його дружина відповідачка ОСОБА_1, та їх діти ОСОБА_7 та ОСОБА_6, отже у разі спадкування за законом, за наявності трьох спадкоємців, ОСОБА_1 належала би 1/3 частка спадкового майна, а отже розмір обовязкової частки ОСОБА_1, на яку вона має право з огляду на положення ст. 1241 ЦК України, складає 1/6 частину спадкового майна.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не враховано, що діти спадкодавця не зверталися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, а отже вони не входять до загальної кількості спадкоємців за законом, та їх частки не враховуються під час визначення належної їй обовязкової частки у спадщині.

Від представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він посилається на положення п. 5.10 глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яким встановлено, що при визначенні розміру обовязкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. З огляду на зазначені положення, вважає, що подави для задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення відсутні(а.с. 192-196).

Від Запорізького обласного державного нотаріального архіву надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника ( а.с.187).

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір щодо розміру обов'язкової частки у спадщині ОСОБА_1 щодо спадкового майна у вигляді житлового будинку, відповідно до вимог статті 1241 ЦК України.

Встановлено судом, що 28.11.2014 року помер ОСОБА_3, за життя склавши заповіт, яким заповів все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого не складалося та взагалі все те, що буде належати йому на день його смерті та на що законом він буде мати право, в тому числі житловий будинок, розташований за адресою: вул. Калініна, 64, с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області та приватизовану земельну ділянку, площею 0,1245 га, розташовану за тією ж адресою своєму онуку позивачу ОСОБА_2 (а.с.11-14).

13 березня 2015 року дружина померлого відповідач у справі ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_4 із заявою прийняття спадщини, в якій зазначила, що їй відомо про заповіт померлого, а отже вона приймає обовязкову частку в спадщині за законом. Зазначила, що крім неї, інших спадкоємців, передбачених ст. 1241 ЦК України, немає (а.с.82).

На підставі поданої заяви приватним нотаріусом заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_3 №55/2015 (а.с.80-125).

Також, 13 березня 2015 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про видачу, на підставі ст. 63 СК України, свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя на Ѕ частку житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Костянтинівка, вул. Калініна, буд. 64, що є спільною сумісною власністю подружжя (а.с.83).

27.05.2015 року до приватного нотаріуса Мелітопольського районного нотаріального округу ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернувся позивач ОСОБА_2 (а.с.88)

31 серпня 2015 року ОСОБА_6, яка діяла від імені ОСОБА_1 за довіреністю, також звернулася до приватного нотаріуса ОСОБА_4 із заявою про видачу на підставі ст. 63 СК України свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя на Ѕ частку спадкового майна (а.с.108).

31 серпня 2015 року на імя ОСОБА_1 приватним нотаріусом було видано свідоцтво про право власності на Ѕ частку житлового будинку за адресою: Запорізька область Мелітопольський район, с. Костянтинівка, вул. Калініна,64 на підставі ст. 63 СК України, як пережившої дружини ОСОБА_3 (а.с.117-118).

В цей же день, 31 серпня 2015 року, приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу ОСОБА_4 видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку обовязкової частки зазначеного у цьому свідоцтві спадкового майна, а саме на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Костянтинівка, вул. Калініна, 64 (а.с.122).

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Право на обов'язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Згідно із п 5.10 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, зареєстрованого в Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. за № 282/20595, при визначенні розміру обовязкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що обовязкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обовязкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обовязкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно із ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Матеріалами справи підтверджено, що до першої черги спадкування після померлого ОСОБА_3, входять: його дружина відповідач у справі ОСОБА_1 (а.с.87/зворот), та їх діти ОСОБА_7 (а.с.13) та ОСОБА_6 (а.с.145-146).

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що за наявності трьох спадкоємців першої черги за законом, які могли би бути закликані до спадкування, розмір обовязкової частки ОСОБА_1 складає 1/6 частка спадкового майна(половина від частки за законом), що відповідає 1/12 частини спірного житлового будинку.

Оскільки, приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу ОСОБА_4 було видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку спадкового майна замість належній їй 1/6 частки, що порушує права позивача на належну йому 5/6 частки спадкового майна, що відповідно складає 5/12 частин житлового будинку, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, твердження апеляційної скарги, що діти спадкодавця не зверталися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, а отже їх частки не враховуються при визначенні обовязкової частки ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі.

Посилання апеляційної скарги на те, що в даному випадку відсутнє порушення права позивача, який не отримавши відмову нотаріуса про видачу свідоцтва на право власності у порядку спадкування на 5/12 частин спірного майна, звернувся до суду, є неприйнятним.

Видача свідоцтва про право на спадщину за законом на ј частину спірного житлового будинку на імя ОСОБА_1 спадкоємцю померлого 28 листопада 2014 року ОСОБА_3, встановивши, що обовязкова частка ОСОБА_1 у спадковому майні складає 1/12 частину, свідчить про порушення спадкових прав позивача.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в іншій частині, апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, які були дослідженні судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 березня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

ОСОБА_9