Ухвала

06 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 757/22146/19-ц

провадження № 61-21276ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди у розмірі 400 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що слідчим Шевченківського ВП ГУ НП у Львівської області Полуйко Н. В. допущено протиправну діяльність шляхом не проведення передбачених законом слідчих дій в досудовому розслідуванні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000032 від 08 травня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 304 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Вказує, що 22 березня 2019 року позивачам стало відомо, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000032 від 08 травня 2015 року закрито постановою слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Полуйко Н. В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2019 року скасовано постанову слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Полуйко Н. В. про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР № 0000032 від 08 травня 2015 року. При цьому, слідчий суддя дійшов висновку про те, що слідчий Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Полуйко Н. В. не вжив всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективного досудового розслідування, що є підставою для висновку про неповноту досудового розслідування.

Оскільки ухвала Шевченківського районного м. Львова від 11 квітня 2019 року до теперішнього часу не виконана, слідчі дії не проводяться, вони жодного разу не отримували повісток про виклик на допит у якості потерпілих, їм не вручено пам`ятки про права та обов`язки потерпілого.

Ураховуючи наведене, вважають, що незаконними діями слідчого, спрямованими на умисне закриття кримінального провадження, свідоме не залучення їх до участі у провадженні як потерпілих, позивачам завдана моральна шкода, яка полягає у нервових стресах, переживаннях, порушенні режиму сну, що значно вплинуло на ритм їх життя. Розмір моральної шкоди оцінено ними у розмірі 400 000 грн, які просили стягнути з Державної казначейської служби за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивачів.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2019 року позов залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2019 року залишено без змін.

У листопаді 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якій заявники, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій справі є вимога про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями слідчого.

Ціна позову у цій справі становить 400 000 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*500=960 500 грн).

Ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Доводи касаційної скарги хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте в основному зводяться до незгоди із встановленими обставинами та оцінкою доказів.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначені.

Зміст оскаржених судових рішень свідчить, що позивачам відмовлено через недоведення факту заподіяння душевних страждань, яких вони, як стверджують, зазнали у зв`язку з процесуальним рішенням слідчого.

Вказівка в резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржене рішення ухвалене у малозначній справі.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи, що касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Яремко