Єдиний унікальний номер 236/3381/18 Номер провадження 22-ц/804/730/19
Єдиний унікальний номер 236/3381/18
Номер провадження 22-ц/804/730/19
Головуючий у 1 інстанції Ткачов О.М.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Космачевської Т.В., Санікової О.С.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 236/3381/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року (суддя Ткачов О.М.), ухваленого в приміщенні суду в м. Лиман Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подала до суду позов до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі ПАТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію.

Позов мотивовано тим, що вона 30 червня 2017 року звільнена з посади бухгалтера 1 категорії станції Іловайськ у зв`язку із виходом на пенсію за віком на підставі наказу № 2493/ДН-ос від 29 червня 2017 року. Проте, по теперішній час не отримала жодних виплат. За час роботи на підприємстві наказом № 108 від 20 березня 2017 року «Про встановлення простою на виробничому підрозділі «Станція Іловайськ»П Донецької дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з 20 березня 2017 року встановлено простій по причинам, не залежних від робітників для всіх працівників виробничої дирекції. Просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 1652 грн 32 коп., суму заробітної плати за час вимушеного простою за березень - червень 2017 року в розмірі 10033 грн 02 коп., суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 10028 грн 88 коп., суму одноразової грошової допомоги в розмірі 57526 грн (а.с. 2-6).

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 1652 грн 32 коп., суму заробітної плати за час вимушеного простою за березень - червень 2017 року в розмірі 10033 грн 02 коп., суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 10028 грн 88 коп., суму одноразової грошової допомоги в розмірі 57526 грн.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704 грн 80 коп.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць.

В січні 2019 року АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вимоги позивача є необґрунтованими та суперечать чинному законодавству, оскільки висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року підтверджено унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України через вплив форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), якому суд не надав належної оцінки, а також не застосував відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року № 6-364цс16 та 6-365цс16, а також від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України» припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхами залізничного і автомобільного сполучення. Наслідком цього рішення є відсутність доступу до первинних документів, у зв`язку з чим, нарахування заробітної плати було припинено з 16 березня 2017 року. Зазначає, що з урахування викладеного, відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт, визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат.

Проте, суд в порушення вимог статей 77, 78, 81 ЦПК України, не врахував вищенаведені доводи відповідача та ухвалив рішення на підставі розрахунків заробітної плати та інших паперів, складених після 16 березня 2017 року невідомими особами. Верховний Суд у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 408/2306/17-ц зазначив, що сам по собі факт звільнення позивача з підприємства не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникові за виконану ним роботу, а не за факт перебування у трудових правовідносинах.

В порушення абзацу 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, суд не зазначив в резолютивній частині оскаржуваного рішення чи включає визначена судом сума податки та інші обов`язкові платежі.

Також скаржник зазначає, що оскільки позивачем, в порушення ст.177 ЦПК України, не було надано документів, що підтверджують сплату судового збору за вимогу про стягнення компенсації за всі невикористані дні відпустки та за вимогу про стягнення одноразової допомоги, це є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження від 12 лютого 2019 року отримана відповідачем за місцезнаходження юридичної особи - 18 лютого 2019 року, за місцезнаходження філії - 15 лютого 2019 року, що підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» .

Позивач про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження від 12 лютого 2019 року повідомлена 14 лютого 2019 року шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 108), також позивачем копія ухвали отримана 18 лютого 2019 року (а.с. 110).

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду позивачем не подано.

Частиною 3 ст. 360 ЦПК України передбачено, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 1 ст. 369 ЦПК України визначено, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у позовній заяві, складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працювала у відповідача з 17 січня 1977 року по 30 червня 2017 року на різних посадах, в т.ч. з 10 грудня 2003 року на посаді бухгалтера першої категорії. 30 червня 2017 року звільнена з посади за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію, на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 12-15).

У відповідача перед позивачем після звільнення виникла заборгованість, яка складається з заборгованості по: заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 1652 грн 32 коп.; заробітній платі за час вимушеного простою за березень - червень 2017 року в розмірі 10033 грн 02 коп.; компенсації за невикористану відпустку в розмірі 10028 грн 88 коп.; одноразової грошової допомоги в розмірі 57526 грн (а.с. 16-23).

Про право ОСОБА_1 отримати компенсацію за невикористану відпустку, суму одноразової грошової допомоги у розмірі семи середньомісячних заробітків при виході на пенсію зазначено в наказі про її звільнення від 29 червня 2017 року №2493/ДН-ос (а.с.31).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КзпП, Законом України «Про оплату праці», позивач знаходилася з Регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в трудових відносинах до 30 червня 2017 року, виконувала свої трудові обов'язки в повному обсязі, при звільненні не отримала усі належні їй платежі. Враховуючи викладене, суд вважав позовні вимоги обґрунтованими, заявлені до стягнення суми такими, що відповідають наданим документам та здійсненим розрахункам.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 1 ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до частини 4 ст. 97 КЗпП України, ст. 22 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 12, частини 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач не оспорює той факт, що при звільненні позивача розрахунок з нею не проведено, що вбачається з відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості з заробітної плати за березень 2017 року позивач навела наступний розрахунок заробітної плати: 2918,23 (нарахована оплата за 87 год. (відпрацьований час)) + 1167,29 (нарахована надбавка за вислугу років) - 2433,2 (фактично отриманий аванс за березень 2017 року).

На підтвердження нарахованої суми за фактично відпрацьований час (87 год.) та надбавки за вислугу років позивач надала розрахунок заробітної плати за березень 2017 року (а.с. 23). Згідно вказаного розрахунку нарахована позивачу сума заробітної плати складає 4085 грн 52 коп. (сума до оподаткування).

З відомості про виплату грошей № 27 за березень 2017 року вбачається, що відповідач 13 липня 2017 року здійснив виплату заробітної плати ОСОБА_1 за березень 2017 року у розмірі 2433 грн. 20 коп., яку вона отримала, що не заперечувалось позивачем в суді першої інстанції.

Тобто, суд першої інстанції правильно визначив суму до стягнення за березень 2017 року у розмірі 1652 грн 32 коп. (4085,52 - 2433,2), яка підлягає стягненню з відповідача.

За частиною 1 ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Наказом начальника виробничого підрозділу «Станція Іловайськ» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 20 березня 2017 року № 108 відповідно до наказу від 17 березня 2017 року №236/ДНД та наказу № 244/ДНД від 20 березня 2017 року начальника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», у зв'язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, встановлено початок простою з причин, не залежних від робітників, з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Станція Іловайськ»; на час простою встановлено щоденний режим роботи згідно діючих Правил внутрішнього трудового розпорядку та зобов'язано всіх працівників, які знаходяться на простої, з'являтися на робочі місця; зобов'язано працівників, які знаходяться на простої, розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої»; оплату за час простою провести з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою у робочі дні (зміни) згідно графіку роботи (а.с. 24-26).

ОСОБА_1, - бухгалтер першої категорії, значиться у списку працівників виробничого підрозділу «Станція Іловайськ», яким встановлено простій в березні 2017 року. Вказаний список підписаний начальником станції Іловайськ І.В. Лебезнєвим та є додатком на наказу № 108 від 20 березня 2017 року (а.с. 27-29).

Згідно розрахунків заробітної плати з 20 березня 2017 року по червень 2017 року, а також табелів обліку використання робочого часу за вказаний період, тарифна ставка ОСОБА_1 складає 5870 грн, оплата простою позивача за березень 2017 року (80 годин) складає 1788 грн 77 коп., за квітень 2017 року (152 години) - 3912 грн 94 коп., за травень 2017 року (128 годин) - 3150 грн 04 коп., за червень 2017 року (48 години) - 1181 грн 27 коп. (а.с. 16-19, 20-23), всього за період з 20 березня 2017 року по червень 2017 року 10033 грн 02 коп., що відповідає умовам оплати простою, зазначеним в наказі начальника виробничого підрозділу «Станція Іловайськ» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 20 березня 2017 року № 108 та нормам ст. 113 КЗпП України щодо оплати простою не з вини працівника з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Недостовірність відображеної у вищевказаних документах інформації відповідачем не оспорюється.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України», справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

В рішенні у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (п. 22).

Таким чином, враховуючи, що в період встановленого регіональною філією «Донецька залізниця» простою, в тому числі і щодо виробничого підрозділу «Станція Іловайськ», позивач на виконання наказу виходила на своє робоче місце до дня звільнення, на день її звільнення накази про встановлення простою скасовані не були, у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою.

Аргументи апеляційної скарги про те, що в структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» відсутні первинні документи, що унеможливлює нарахування заробітної плати в період з 16 березня 2017 року, є необґрунтованими, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на роботодавця, а не на працівника.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже, відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

Згідно з відомості на виплату грошей № 27, відповідачем виплачена заробітна плата позивачу за березень 2017 року у сумі 2433 грн 20 коп. (а.с. 57-58), що також підтверджує наявність заборгованості перед позивачем.

Посилаючись в апеляційній скарзі на відсутність об'єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов'язків, відповідач конкретних заперечень щодо сум оплати за час простою за березень - червень 2017 року не наводить.

Щодо посилань відповідача на постанову Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 408/2306/17-ц, апеляційний суд зазначає, що відповідно до частини 7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Аргументи апеляційної скарги про те, що науково-правовий висновок Торгово-промислової палати №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі, оскільки форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Проте, жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обов'язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII не скасовує обов'язків роботодавця, визначених ст. 47, ст. 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.

Вищевказаним Законом встановлено, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. (ст 10).

Проте заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП), не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16 та у справі № 6-365цс16, а також від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, апеляційний суд не приймає, оскільки вони стосуються відповідальності підприємства (у разі настання обставин непереборної сили) у затримці виплат працівнику належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Згідно наказу (розпорядження) № 2493/ДН-ОС від 29 червня 2017 року про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 має право на компенсацію за 36 днів невикористаної відпустки (а.с. 31), що відповідачем визнається.

Положеннями частини 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до частини 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР, порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до п. 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Відповідно до абзацу 6 пункту 2 Порядку час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Підпунктами б) та и) пункту 4 Розділу ІІІ Порядку «Виплати, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати» передбачено, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством б) одноразові виплати (… матеріальна допомога) та и) виплати, пов'язані з ювілейними датами.

Враховуючи, що позивач з 20 березня 2017 року у зв'язку із простоєм не працювала та за нею заробіток відповідно до ст. 113 КЗпП України зберігався частково - у розмірі 2/3 тарифної ставки, період простою з 20 березня 2017 року по 30 червня 2017 року виключається з розрахункового періоду.

Приймаючи до уваги ту обставину, що відповідачем визнається припинення нарахування заробітної плати позивачу з 16 березня 2017 року, розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки слід рахувати період з 01 червня 2016 року по 16 березня 2017 року.

Згідно наданого позивачем розрахунку оплати відпустки, за період з червня 2016 року по березень 2017 року, заробітна плата ОСОБА_1 склала: за червень 2016 року - 0,00 грн), за липень 2016 року - 0,00 грн, за серпень 2016 року - 8218 грн, за вересень 2016 року - 7844,46 грн, за жовтень 2016 року - 8356,43 грн, за листопад 2017 року - 8280,7 грн, за грудень 2016 року 8304 грн, за січень 2017 року - 8304 грн, за лютий 2017 року - 8304 грн, за березень 2017 року - 5106,9 грн (а.с. 32).

Проте, згідно наданих позивачем розрахунків заборгованості з заробітної плати, за лютий 2017 року, заробітна плата позивача складає 6643,2 грн, за березень 2017 року 4085,52 грн (а.с. 23, 30).

Таким чином, враховуючи, що заробітна плата позивача за період з 01 червня 2016 року по 16 березня 2017 року складає 60036,31 грн, кількість календарних днів за цей період, за які нарахована заробітна плата, складає 282, середньоденна заробітна плата позивача для виплати компенсації за невикористану відпустку складає 212,89 грн. (60036,31/282) і відповідно компенсація за 36 днів невикористаної відпустки складає 7664 грн 04 коп. (212,89 х 36).

Оскільки судом першої інстанції вимоги в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку на користь позивача задоволено повністю і стягнуто з відповідача суму у розмірі 10028,88 грн. без перевірки обґрунтованості наданих позивачем розрахунків та доказів на їх підтвердження, то рішення суду першої інстанції в частині позову про стягнення сум компенсації за невикористану відпустку підлягає зміні, зі стягненням з відповідача на користь позивача суми компенсації у розмірі 7664 грн 04 коп.

Згідно наказу (розпорядження) № 2493/ДН-ос від 29 червня 2017 року про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 має право на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі семи середньомісячних заробітків (а.с. 31).

З наданого позивачем протоколу засідання комісії з встановлення трудового стажу та розміру одноразової грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію від 30 червня 2017 року, яка підписана в.о. начальника дирекції залізничних перевезень Подлузським В.О., ОСОБА_1 має право на отримання одноразової допомоги у розмірі 57526 грн (а.с. 34).

Оскільки відповідачем при звільненні ОСОБА_1 не було виплачено останній одноразову грошову допомогу у зв`язку з виходом на пенсію, розмір якої відповідачем під час розгляду справи не оспорювався, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача вказаної одноразової грошової допомоги у розмірі семи середньомісячних заробітків, що складає 57526 грн.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 5 пункту 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

З огляду на викладене, заборгованість відповідача перед позивачем з:

- виплати заробітної плати за березень 2017 року у розмірі 1652 грн 32 коп.;

- заробітної плати за час простою у сумі 10033 грн 02 коп., з яких за березень 2017 року - 1788 грн 77 коп., за квітень 2017 року - 3912 грн 94 коп., за травень 2017 року - 3150 грн 04 коп., за червень 2017 року - 27 коп.;

- компенсації за невикористані 36 днів щорічної відпустки у сумі 7664 грн 04 коп.;

- одноразової грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію у сумі 57526 грн. підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов'язком податкового агента, яким є відповідач, про що не було зазначено в рішенні суду судом першої інстанції.

Відповідно до п. 3 частини 1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є підставою для зміни судового рішення.

Відповідно до частин 1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач в жовтні 2018 року звернулась до суду з позовом, зокрема, про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, визначивши ціну позову за даними вимогами у розмірі 87164 грн 14 коп.

За вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011, № 3674- VI.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011, № 3674-VІ (в редакції, яка діяла на час подання позовної заяви) передбачено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою визначено ставку судового збору у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011, № 3674-VI (в редакції, яка діяла на час подання позовної заяви) визначено, судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 1 січня 2018 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1762 гривень.

Розмір судового збору, який би необхідно було сплатити позивачу (у разі не звільнення від його сплати) за подання позовної заяви складає 792 грн 40 коп. (79240,22 (ціна позову)х1%).

За вимогу про стягнення одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію позивачем сплачено судовий збір у розмірі 704 грн 80 коп. згідно квитанції від 22 листопада 2018 року (а.с. 43).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в сумі 683 грн 76 коп. (76875,38х704,8/79240,22) (пропорційно розміру задоволених позовних вимог).

Аргументи апеляційної скарги про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 у зв`язку з несплатою позивачем судового збору є неспроможними.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1188 грн 60 коп.

За частиною 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення одноразової грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію у зазначеному в рішенні розмірі є законним, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з поданням апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та судового збору змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) на користь ОСОБА_1, РНОКПП - НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1 компенсацію за невикористані 36 днів щорічної відпустки у сумі 7664 (сім тисяч шістсот шістдесят чотири) гривні 04 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) на користь ОСОБА_1, РНОКПП - НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1 судовий збір в розмірі 683 (шістсот вісімдесят три) гривні 76 копійок.

Доповнити резолютивну частину рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року абзацом наступного змісту:

«Зобов'язати Акціонерне товариство «Українська залізниця» утримати з сум, що підлягають стягненню, податок з доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 березня 2019 року.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: Т.В. Космачевська

О.С. Санікова