У Х В А Л А

22 березня 2019року м. Київ

Справа № 756/12216/14-ц

Провадження № 22-ц/824/6415/2019

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Невідомої Т.О., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2014 року, постановлену під головуванням судді Скрипник О.Г., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Січ» до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенсор Україна» про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк Січ» (далі по тексту ПАТ «Банк Січ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ТОВ«Сенсор - Україна» про стягнення боргу.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року відкрито провадження у даній справі.

У вересні 2014 року ПАТ «Банк Січ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - ТОВ «Сенсор - Україна», про стягнення боргу.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року відкрито провадження у даній справі.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року цивільну справу за позовом ПАТ «Банк Січ» до ОСОБА_2, ТОВ «Сенсор - Україна» про стягнення боргу та цивільну справу за позовом ПАТ «Банк Січ» до ОСОБА_2, третя особа - ТОВ «Сенсор - Україна» про стягнення боргу об'єднано в одне провадження.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року, відмовлено ОСОБА_2 у відкритті апеляційного провадження на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України (у зв'язку з пропуском строку на апеляційне оскарження ухвали без поважних причин).

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 повторно звернувся до суду із апеляційною скаргою на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року на підставі пункту 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України 2004 року, оскільки вказана ухвала вже була предметом апеляційного оскарження за скаргою ОСОБА_2

19 січня 2016 року ОСОБА_2 втретє звернувся до суду із апеляційною скаргою на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19вересня 2014 року.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року на підставі пункту 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України 2004 року, оскільки вказана ухвала вже була предметом апеляційного оскарження за скаргою ОСОБА_2

15 березня 2017 року ОСОБА_2знову звернувся до суду із апеляційною скаргою на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року на підставі пункту 3 частини четвертоїстатті 297 ЦПК України 2004 року, оскільки вказана ухвала вже була предметом апеляційного оскарження за скаргою ОСОБА_2

29 червня 2017 року ОСОБА_2 вп'яте звернувся до суду із апеляційною скаргою на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року на підставі пункту 3 частини четвертоїстатті 297 ЦПК України 2004 року, оскільки вказана ухвала вже була предметом апеляційного оскарження за скаргою ОСОБА_2

30 червня 2017 року ОСОБА_2 вшосте звернувся до суду із апеляційною скаргою на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року на підставі пункту 3 частини четвертоїстатті 297 ЦПК України 2004 року, оскільки вказана ухвала вже була предметом апеляційного оскарження за скаргою ОСОБА_2

Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2018 року ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2017 року залишенобез змін.

Відмовляючи у задоволенні касаційної скарги Верховний Суд виходив із того, що за наявності ухвал апеляційного суду м. Києва від 25 вересня 2015 року, 13 січня 2016 року та 12 квітня 2017 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку щодо наслідків поданої ОСОБА_2 вшосте апеляційної скарги на одне й те саме судове рішення першої інстанції.

Ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою, яка є підставою відмови у відкритті апеляційного провадження відповідно до положень пункту 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України 2004 року, не є судовим рішенням по суті спору, а тому доводи скарг ОСОБА_2 про те, що за предметом оскарження апеляційний суд рішення по суті не приймав, у зв'язку з чим безпідставно відмовляє у відкритті провадження, необґрунтовані.

Щодо питання доступу до суду Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов'язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Однак, незважаючи на висновок Верховного Суду, ОСОБА_2, зловживаючи своїми процесуальними правами, 24 жовтня 2018 року всьоме подав апеляційну скаргу на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва про відкриття провадження у справі, а в подальшому 14 листопада 2018 року вчинив аналогічну дію.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 18 жовтня 3 грудня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року у справі за позовом ПАТ «Банк Січ» до ОСОБА_2, ТОВ «Сенсор Україна» про стягнення боргу.

При цьому, касаційна та апеляційна інстанції наголошували на недопустимості зловживання процесуальними правами щодо подачі ОСОБА_2 апеляційних скарг, між тим, зазначені зауваження залишились поза увагою скаржника.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення…

Частиною 4 статті 44 ЦПК України визначено, що суд зобов'язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Відповідно до ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов'язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Частиною 1 статті 144 ЦПК України визначено, що заходами процесуального примусу є крім іншого, штраф.

Відповідно до ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: невиконання процесуальних обов'язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процессу.

Відповідно до ч. 4 ст. 44 ЦПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням зазначених обставин, суд вважає дії ОСОБА_2 щодо неодноразового подання апеляційної скарги на ухвалу про відкриття провадження у справі зловживанням процесуальними правами.

З метою запобігання зловживанню процесуальними правами, а також для створення можливостей суду першої інстанції забезпечити своєчасний та об'єктивний розгляд даної справи, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_2 заходи процесуального примусу у вигляді штрафу.

З урахуванням поведінки відповідача, суд визначає штраф у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а подану ОСОБА_2 апеляційну скаргу повертає.

Керуючись ст.ст. 44, 143, 144, 148, 374 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Визнати апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Січ» до ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю «Сенсор Україна» про стягнення боргу зловживанням процесуальними правами.

Застосувати до ОСОБА_2 заходи процесуального примусу у виді штрафу.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави штраф у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1921 (одна тисяча дев'ятсот двадцять одна) грн.

Боржник: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Стягувач: Державна судова адміністрація України, , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача 6007, код класифікації доходів бюджету 21081100.

Строк пред'явлення ухвали до виконання три роки.

Апеляційну скаргуОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2014 року повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя Т.О. Невідома