ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

03 грудня 2019 року

м. Харків

справа № 641/9402/13-ц

провадження № 22-ц/818/5359/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2013 року, ухвалене у складі судді Курганникової О.А., -

у с т а н о в и в :

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 30 липня 2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гуменною А.А. договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у власність 228664 грн, які зобов`язався повернути у строк до 30 липня 2013 року.

Зазначений договір було посвідчено нотаріально, та було складено за попередньою згодою дружини позичальника ОСОБА_5 .

Посилаючись на те, що відповідач взятих на себе за договором позики зобов`язань належним чином не виконав, ОСОБА_1 просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у розмірі 228664 грн, а також три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язань у сумі 751 грн.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2013 року позов задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 229415 грн., а також по 2295 грн. витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору з кожного з відповідачів.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07.08.2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування скарги зазначила, що її не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, вона не є стороною договору позики, згоду на його укладання ОСОБА_2 , шлюб з яким розірвано та вона не мешкає з 2012 року, не надавала, зобов`язання за договором ОСОБА_2 виконані у повному обсязі, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заявлених до неї позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що цивільна відповідальність подружжя за договором позики має бути солідарною, оскільки ОСОБА_5 надала згоду на укладення такого договору та була обізнана про боргові зобов`язання свого чоловіка.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судовим розглядом встановлено, що 30 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у власність 228665 грн., які зобов`язався повернути у строк до 30.07.2013 року.

Відповідно до пункту 11 договору позики договір укладається з попередньої згоди дружини позичальника ОСОБА_5 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гуменною А.А. 30 липня 2012 року за реєстровим №525, про що доведено до відома позикодавця.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що отримані від ОСОБА_1 в борг чоловіком ОСОБА_5 ОСОБА_2 кошти створюють солідарний обов`язок для подружжя виходячи з того факту, що позика була отримана за попередньою згодою дружини позичальника.

Проте повністю погодитись з такими висновками не можна.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Оскільки за договором позики позикодавець передає позичальникові грошові кошти у власність, а останні, згідно з вимогами ст. 60 СК України, стають об`єктом спільної сумісної власності подружжя, на спірні правовідносини поширюється правило про солідарну відповідальність подружжя.

За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договорі позики не зазначено з якою метою отримуються останнім у борг грошові кошти.

Належних та допустимих доказів на підтвердження використання отриманих ОСОБА_2 за договором позики коштів в інтересах сім`ї позивачем не надано і матеріали справи не містять.

Сама по собі згода дружини позичальника на укладення ним договору позики не є достатньою підставою для виникнення у подружжя солідарного обов`язку щодо повернення боргу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_5 ( ОСОБА_4 ) заборгованості за укладеним ОСОБА_2 договором позики.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_5 ( ОСОБА_4 ) заборгованості за договором позики від 30 липня 2012 року - скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3442 грн. 50 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 376, 380, 382-384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 30 липня 2012 року у розмірі 229415 грн., а також 2295 грн. судового збору скасувати, прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 3442 грн. 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тест постанови складено 06 грудня 2019 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова