Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 199/4668/15-ц

провадження № 61-6973 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Якименко Л. Г. від 24 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Глущенко Н. Г., Повєткіна В. В., від 20 вересня 2016 року.

Встановив:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 січня 2014 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDNWFD900, за умовами якого позивач передала відповідачу грошові кошти у розмірі 39 500,00 грн для розміщення на депозитному вкладі з відсотковою ставкою 19 % річних строком на один рік - до 12 січня 2015 року. Згідно із пунктом 6 депозитного договору, після закінчення строку вкладу, якщо позивач не заявить банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк, вказаний в розділі «Дані по вкладу» договору. Новий строк вкладу починається від дня, наступного за датою закінчення минулого строку вкладу. Пунктом 9 договору закріплено право дострокового розірвання договору за умови повідомлення про це сторонами за два банківських дні до дати розірвання договору. 19 травня 2015 року позивач направила до банку заяву про розірвання договору від 12 січня 2014 року, № SAMDNWFD900 якою повідомила про дострокове його розірвання з вимогою повернення суми вкладу та нарахованих по ньому відсотків.

Оскільки до теперішнього часу відповідач не повернув суму вкладу та нараховані по ньому відсотки, тому позивач просила стягнути з відповідача на її користь суму депозитного вкладу у розмірі 39 500,00 грн та відсотків за користування депозитним вкладом у розмірі 7 646,77 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року позов задоволено; стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6, загальну суму за договором строкового банківського вкладу «Стандарт» SAMDNWFD900 від 12 січня 2014 року в розмірі 47 146,77 грн, з яких 39 500,00 грн - внесена сума вкладу та 7 646,77 грн - проценти, а також 3 200,00 грн витрат на правову допомогу, а всього 50 346,77 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами правомірність своїх вимог. Банком не надано позивачу банківські послуги належної якості та не виконано своїх зобов'язань з повернення депозитного вкладу.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку, тому рішення суду першої інстанції відповідає вимогам законодавства і підстав для його скасування немає.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ПАТ КБ «Приватбанк» посилається на порушення судами судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Сторони не скористалися правом на подання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

08 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 ЦК України). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка глава 72 цього Кодексу, якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до пункту 5 постанови Правління Національного Банку України «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим (далі - АРК) і міста Севастополя» від 06 травня 2014 року № 260 заборонено банкам України відкривати відокремлені підрозділи на території АРК і міста Севастополя. Банкам, у перелік яких входить і ПАТ «ПриватБанк», зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території АРК і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Припинення діяльності відокремлених підрозділів не є підставою для не виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. До того ж стороною договору є не відокремлений структурний підрозділ, а ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно зі статтею 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила і діють на підставі затвердженого нею положення.

Відповідно до статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном.

Таким чином, Кримське відділення лише прийняло грошові кошти, проте діяло не у власних інтересах, а в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк».

Судами встановлено, що 12 січня 2014 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDNWFD900, за умовами якого позивач передала відповідачу грошові кошти у розмірі 39 500,00 грн для розміщення на депозитному вкладі з відсотковою ставкою 19 % річних строком на один рік - до 12 січня 2015 року.

19 травня 2015 року позивач направила до банку заяву про розірвання договору №SAMDNWFD900 від 12 січня 2014 року, якою повідомила про дострокове його розірвання з вимогою повернення суми вкладу та нарахованих по ньому відсотків.

Після звернення позивача до відповідача із заявою від 19 травня 2015 року про дострокове розірвання договору SAMDNWFD900 від 12 січня 2014 року, з вимогою повернення суми вкладу та нарахованих по ньому відсотків, відповідач своїх зобов'язань не виконав, чим порушив законні права та інтереси позивача, зокрема пункт 9 договору, згідно з яким вкладник має право достроково розірвати договір, повідомивши про це банк за два банківських дня до дати розірвання договору.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судами не враховано того, що позивачем не надано оригінали договору банківського вкладу та платіжних документів, на підтвердження внесення грошових коштів у вказаних сумах на депозитний рахунок, а ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв'язку з окупацією території АРК позбавлений доступу до своїх документів.Слід зазначити, що вказані доводи не є переконливими, оскільки договір банківського вкладу укладено безпосередньо з ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, а не з його Кримською філією. Отже, у банку має бути наявна вся необхідна інформація за вказаними договорами.

Крім того, у касаційній скарзі банк посилається на те, що позивач має можливість зловживати своїми правами та отримувати кошти як за рішеннями судів України, так і від автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників» та звернення до судів, які знаходиться на території АРК. Слід зазначити, що договір банківського вкладу укладено не з Кримською філією ПАТ КБ «ПриватБанк», а з ПАТ КБ «ПриватБанк», яке є юридичною особою, і згідно зі статтею 527 ЦК України повинно виконувати свої зобов'язання за договором банківського вкладу.

Також безпідставними є посилання відповідача на те, що відповідальність за повернення грошових коштів за вкладами покладено на автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників», оскільки згідно зі статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Таким чином, суди попередніх інстанцій з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, дійшли правильного висновку про задоволення позову, оскільки позивач належним чином довів обґрунтованість своїх позовних вимог.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують і фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосували норми статей 95, 96, 526, 629, 1058, 1060 ЦК України, що регулюють спірні правовідносини, тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Враховуючи, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат, визначених судами попередніх інстанцій. Сторони не заявляли до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2016 року зупинене виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, 436 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська