Справа № 348/174/18
Провадження № 22-ц/4808/152/19
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Петрів Д.Б.,

за участю представника апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом представника ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду, ухвалене суддею Міськевич О. Я.13 листопада 2018 року, повний текст якого виготовлено 16 листопада 2018 року в м. Надвірна Івано-Франківської області за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку,

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.11.2011 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, у якому народились дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти на даний час проживають з нею та знаходяться на її вихованні та утриманні. На даний час вона не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, інших доходів у неї немає, у зв'язку з чим перебуває в скрутному матеріальному становищі. Наведені обставини стали підставою для звернення з позовом до суду про стягнення з відповідача коштів на своє утримання, які їй необхідні для оплати житлово-комунальних послуг, придбання продуктів харчування та інших життєвих потреб. Чоловік коштів на її утримання не надає, хоча має неофіційний дохід від тимчасових заробітків, а також має значні нерегулярні доходи, тому має можливість надавати кошти на її утримання. Просила стягувати з відповідача щомісячно на її користь кошти на її утримання в розмірі 3000 грн. (а.с.1)

Рішенням Надвірнянського районного суду від 13 листопада 2018 року позов задоволено частково. Суд ухвалив стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти на її утримання в розмірі по 800 грн. щомісячно до досягнення сином ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 трьохрічного віку, починаючи з 28.01.2018 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 704 грн. 80 коп. судового збору.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Апелянт зазначив, що позивачем не конкретизовано позовні вимоги, зокрема до досягнення ким із дітей 3-х річного віку просить стягувати з відповідача на своє утримання. До початку першого судового засідання заяву про збільшення чи зменшення позовних вимог не подавала, а зазначений судом спосіб конкретизації позовної вимоги (усно) в судовому засіданні не передбачений положеннями Цивільно-процесуального кодексу.

Ухвалюючи рішення про стягнення аліментів на утримання дружини суд не звернув уваги на те, що позивачем не доведено обставин можливості відповідача надавати матеріальну допомогу, що є її обов'язком відповідно до ст.81 ЦПК України. Крім того, судом встановлено, що останній сплачує аліменти на утримання дітей: дочки ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5 по 1500 грн на кожного до досягнення ними повноліття. Кошти сплачуються вчасно, заборгованості немає. Письмовими доказами підтверджено, що постійного стабільного доходу він немає. Також апелянт зазначив, що жодного майна у власності відповідача на момент розгляду справи немає. Вартість транспортного засобу, проданого відповідачем, склала 48852 грн. і позивач відмовилась отримати половину цих коштів з невідомих для нього причин. Таким чином, за умови сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 3000 грн щомісяця відповідач не має можливості надавати таку матеріальну допомогу дружині.

Просив рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити. (а.с. 129-130)

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу. Зазначила, що при ухваленні рішення суд не вийшов за межі заявленої позовної вимоги, оскільки у позовній заяві зазначено про стягнення аліментів до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 3000 грн. Крім того, у судових засіданнях та письмових поясненнях завжди вказувала про необхідність стягнення аліментів до досягнення сином ОСОБА_5 трьохрічного віку. Суд правильно дійшов до висновку про платоспроможність відповідача для сплати кошти у сумі 800 грн на утримання позивача. Відповідач здійснив продаж автомобіля, який був спільною сумісною власністю подружжя. Всі виручені від продажу кошти відповідач залишив у своєму розпорядженні, що свідчить про наявність можливості для сплати аліментів. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вислухавши представника апелянта, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає її необгрунтованою з огляду на таке.

В силу положень частин першої та четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 12.11.2011 р. у відділі реєстрації актів цивільного стану Надвірнянського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 236 (а.с. 2).

ОСОБА_2 є батьком, ОСОБА_3 - матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с. 3-4).

Як встановлено із довідок ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» від 16.01.2018 р. № 9, та від 27.02.2018р. № 27, позивач на даний час не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років (а.с. 5, 34).

Позивач перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Надвірнянської районної державної адміністрації та отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини в розмірі 1032 грн щомісячно, що підтверджується довідками від 01.08.2018 р. за № 1660 та 1659 (а.с. 109, 110).

З акту обстеження матеріально - побутових умов проживання відповідача ОСОБА_2 за № 276 від 09.02.2018 р., складеного депутатом Надвірнянської міської ради виходить, що відповідач проживає у будинку батьків, окремо від дружини, особистого офіційного доходу не має, додатковий дохід від тимчасових заробітків складає приблизно 1000 грн, власності не має (а.с. 21).

Згідно довідки Надвірнянської районної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості ОСОБА_2 на обліку як безробітний не перебуває (а.с. 20).

Відповідач сплачує аліменти на утримання неповнолітніх дітей, що підтверджується копіями квитанцій наявних в матеріалах справи. Даний факт сторонами не оспорюється (а.с. 61-64).

Також суд зазначає, що стороною відповідача не оспорюється факт перебування у його власності транспортного засобу та отримання коштів від його продажу.

В заперечення позовних вимог ОСОБА_2 надав копії відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків сума доходу за період з 01 квартал 2017 року по 04 квартал 2018 року про отримання ним доходів, квитанцій про сплату аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітніх дітей, звіту про оцінку колісного транспортного засобу (а.с.57-64).

Задовольняючи позов частково, суд виходив з положень ст.ст. 75, 80, 84 СК України, встановивши, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дружини, яка не має можливості працювати, оскільки доглядає їх спільних дітей, однак в меншому розмірі, ніж заявлений позивачем, дійшов висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти на її утримання в розмірі по 800 грн. щомісячно, до досягнення сином ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_2, трьох років, що є об'єктивним і справедливим. При визначенні розміру коштів на утримання дружини суд врахував факт проживання дітей з позивачем, їх малолітній вік, перебування позивача у відпустці по догляду за дітьми до досягнення ними трьох років, відсутність додаткових доходів, матеріальний стан відповідача, зокрема наявність нього майна, стан здоров'я платника аліментів, який є працездатний, фізично здоровий, отримує нерегулярний дохід, сплату відповідачем аліментів на утримання малолітніх дітей.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на таке.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частин другої, четвертої та шостої статті 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Отже, особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, можливості чоловіка надавати таке утримання.

Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов'язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Судом встановлено, що матеріальну допомогу на утримання дружини, яка здійснює догляд за малолітніми дітьми та не працює, відповідач не надає. Доходів позивача, про які він заявляє, не достатньо для самостійного утримання дітей, оскільки позивач на час розгляду справи не працевлаштований та задовольняє свої матеріальні потреби, отримуючи певний дохід за рахунок тимчасових періодичних заробітків, які не обліковуються державою.

З доводами апелянта про те, що він не може надавати матеріальної допомоги дружині правильно не погодився суд першої інстанції і не приймає їх до уваги також й апеляційний суд з огляду на таке.

Із матеріалів справи встановлено, що позивач знаходиться у відпустці по догляду за двома малолітніми дітьми: дочкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка досягне трьохрічного віку 16 березня 2019 року, та сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, якому виповниться три роки ІНФОРМАЦІЯ_6.

Позивачем представлено докази, що вона отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини, не заперечується оплата позивачем аліментів на утримання двох дітей в розмірі 3000 гривень щомісячно (на дочку за рішенням суду 1 розмірі 1500 гривень, на сина - за ініціативою платника (відповідача) також у розмірі 1500 гривень).

Ці виплати зі сторони держави та відповідача згідно статті 10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та статті 179 Сімейного Кодексу України є власністю дітей і не призначені для утримання їх матері.

Відповідач не заперечує, що особистого доходу позивач не має.

У частині першій статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» визначено, що прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Об»єктивно встановлено, що у зв»язку з необхідністю здійснення догляду за дітьми до досягнення ними трьохрічного віку позивач не має можливості працювати з метою отримання власного доходу хоча б в межах встановленого Законом прожиткового мінімуму для працездатної особи для забезпечення своїх власних потреб.

Натомість відповідач свою позицію щодо неможливості надання утримання дружині вмотивовує лише тим, що він непрацевлаштований, не надаючи жодних доказів про те, що він будь-яким чином обмежений у працевлаштуванні, якими можуть бути, зокрема, медичні документи щодо обмеження у певних видах трудової діяльності тощо. Також не представлено відповідачем доказів, що ним приймаються заходи з метою пошуку роботи.

Безперечно, соціально-економічною складовою прав людини є право на працю, яке заклечається у свободі трудового договору, але тісно пов»язане із обов»язком особи надавати утримання іншим особам, економічно залежним від неї.

Відповідач не довів, що він обмежений у реалізації свого права на працю, передбаченого статтею 43 Конституції України, тому суд дійшов вірного висновку, що він і не обмежений у можливості надавати утримання дружині за умови реалізації ним свого права на працю.

Враховуючи розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, вартість життя, обмеження позивача у можливості самостійно працювати у зв»язку з необхідністю догляду за дітьми, суд вірно визначив розмір утримання на дружину в сумі 800 гривень щомісячно, що не перевищує розміру прожиткового мінімуму, встановленого Законом, для відповідної соціальної групи (працездатної особи).

Доводи апелянта про порушення судом норм процесуального права (принципу диспозитивності), які полягали у виході за межі позовних вимог, враховуючи, що позивач не подавала заяви про збільшення чи зменшення позовних вимог, також не заслуговують на увагу.

Так, у позовній заяві позивач просила стягувати з відповідача щомісячно на її утримання кошти в розмірі 3000 гривень на підставі частини 2 статті 84 СК України, мотивуючи тим, що у неї народилося двоє дітей і вона перебуває у відпустці по догляду дитиною.

Позивач надала докази, що вона перебуває у відпустці за старшою дитиною до досягнення трьохрічного віку по 10 березня 2019 року.

Судом правильно встановлені обставини справи, оскільки позивачем представлено докази про народження двох дітей, які не досягли трьох років, подія щодо оформлення відпустки по догляду за молодшою дитиною не настала, оскільки позивач ще перебуває у відпустці по догляду за старшою дитиною. Судом вірно стягнуто аліменти до досягнення трьохрічного віку молодшою дитиною (фактично по 16 листопада 2020 року), оскільки таке право дружини на утримання саме до досягнення дитиною трьох років прямо передбачено положеннями статті 84 СК України, не залежить від перебування дружини у відпустці по догляду за дитиною та її матеріального становища, а у чоловіка на підставі зазначеної норми Закону виникає обов»язок утримувати дружину у визначений період.

Таким чином, розглянувши позов в межах заявлених вимог ( в межах заявленої суми щомісячного утримання), суд вірно застосував норми матеріального права щодо періоду стягнення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 13 листопада 2018 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 січня 2019 року.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський