Постанова

Іменем України

21 січня 2019 року

м. Київ

справа № 524/4690/16-ц

провадження № 61-26277св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на заочне рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області

від 02 листопада 2016 року у складі судді Рибалка Ю. В. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Хіль Л. М., Гальонкіна С. А., Мартєва С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 в якому просили стягнути з ОСОБА_6 В, на їх користь 100 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 02 грудня 2013 року між сторонами було укладено мирову угоду, яку було затверджено ухвалою суду 02 грудня

2013 року. В угоді і ухвалі суду було передбачено, що за ними, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано право власності на 1/3 частку будинку та землеволодіння по вулиці Бетонній, що належить ОСОБА_6 Вони зобов'язалися сплатити останній 120 000,00 грн, а саме 100 000,00 грн в день підписання мирової угоди та 20 000,00 грн в день її зняття з реєстрації за вказаною вище адресою. Ухвала суду набрала законної сили.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було виконанано умови мирової угоди по виплаті 100 000,00 грн ОСОБА_6 за 1/3 частку будинку та землеволодіння по вулиці Бетонній 40.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 04 березня 2014 року ухвалу Автозаводського районного суду Полтавської області від 02 грудня 2013 року про затвердження мирової угоди скасовано і справу направлено на новий розгляд.

При повторному розгляді справи ухвалами суду було закрито провадження по справі про поділ будинку за позовом ОСОБА_6 у зв'язку з відмовою від позову останньої та закрито провадження за їх зустрічним позовом про припинення права на частку у спільному майні ОСОБА_6 та інші.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вважають, що безпідставно отримані ОСОБА_6 кошти підлягають поверненню.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 02 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 збережені без достатньої правової підстави грошові кошти в сумі 100 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір у сумі 1 000,00 грн.

Рішення суду мотивовано обґрунтованістю та доведеністю заявлених позовних вимог.

Ухвалою Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 08 червня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 02 листопада 2016 року відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено.

Заочне рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 02 листопада 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

06 листопада 2017 року ОСОБА_6 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Автозаводського районного суду мста Кременчука Полтавської області

від 02 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що матеріали справи не містять доказів про отримання ОСОБА_6 грошових коштів.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 грудня 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 через засоби поштового зв'язку подали до Верховного Суду заперечення, в якому просять касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, а заочне рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 02 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

25 грудня 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 через засоби поштового зв'язку подала до Верховного Суду відзив, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, а заочне рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 02 листопада

2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня

2017 року залишити без змін.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні та у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

За правилами статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разівиникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України

від 24 вересня 2014 року справа № 6-122цс14.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_6 набула і зберегла майно позивачів, на підставі, яка згодом відпала (скасування ухвали про затвердження мирової угоди), а тому воно (майно - грошові кошти) підлягає поверненню.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6залишити без задоволення.

Заочне рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 02 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська