Справа № 206/2421/16-ц
Провадження № 2/206/1188/19
У Х В А Л А

28 листопада 2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі головуючого судді Кушнірчука Р.О., при секретарі Савченко І.М., розглянувши в порядку ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори, Самарський відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання документів недійсними та визнання права власності на частину квартири та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна та скасування запису у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,-

в с т а н о в и в:

В провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори, Самарський відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання документів недійсними та визнання права власності на частину квартири та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна та скасування запису у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

26 листопада 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення вищевказаного зустрічного позову шляхом заборони вчиняти певні дії державним та приватним нотаріусам, державним реєстраторам оформляти/посвідчувати будь-які договори/правочини та вносити відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо відчуження ОСОБА_4 ј частини житлової квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування зазначеної заяви ОСОБА_1 зазначила, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2011 року з ОСОБА_2 на її користь стягнуто матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 63504 грн. 77 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. та державне мито у розмірі 635 грн. 24.11.2011 року тим же судом було видано виконавчий лист. Постановою державного виконавця Самарського відділу ДВС Дніпропетровського міського МУЮ від 24.11.2011 року відкрито виконавче провадження з примусового стягнення заборгованості за вказаним виконавчим листом. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2012 року було визначено частку ОСОБА_2 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі ј частини. Постановою державного виконавця від 27.05.2013 року в рамках виконавчого провадження було призначено оцінювача ОСОБА_6 для визначення ринкової вартості ј частини вказаної квартири, та згідно з висновком оцінювача ринкова вартість її становить 74963 грн. 00 коп. З метою погашення заборгованості ОСОБА_2 під час примусового виконання рішення суду, державним виконавцем тричі організовувались торги (аукціони) з продажу належного ОСОБА_2 майна, проте прилюдні торги жодного разу не відбулись через відсутність допущених учасників. Враховуючи викладені обставини, державний виконавець запропонував їй залишити нереалізоване майно за собою, на що вона 11.08.2015 року надала свою письмову згоду із зобов`язанням внести різницю між початковою вартістю нереалізованого майна та сумою боргу у розмірі 10 703 грн. 23 коп. Вказана сума була сплачена нею у повному обсязі 26.08.2016 року на відповідний депозитний рахунок органу державної виконавчої служби. 26.08.2015 року Самарським ВДВС Дніпропетровського МУЮ було складено акт про проведення електронних торгів що не відбулись. 20.10.2015 року нотаріальною їй було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, якщо торги (аукціон) не відбулись. Проте, 04.09.2019 року їй стало відомо що після ухвалення Апеляційним судом Дніпропетровської області ухвали від 17.травня 2017 року та набуття законної сили рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.12.2016 року по цій цивільній справі, які були скасовані в подальшому постановою Верховного суду від 03.07.2019 року, позивач за первісним позовом ОСОБА_2 переоформив вказану частку квартири, зареєструвавши за собою право власності на ј частину спірної квартири та в подальшому подарував вказану частку своїй матері ОСОБА_4 згідно договору дарування від 10.10.2017 року. Вважає що відповідачі за зустрічним позовом і в подальшому будуть намагатися відчужити належну їй частку квартири з метою ускладнення або унеможливлення виконання судового рішення.

Розглянувши подану позивачем заяву про вжиття заходів забезпечення позову, зважаючи на фактичні обставини справи, суд вважає її не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при вирішенні питання про забезпечення позову суди повинні оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірність ускладнення виконання або невиконання судового рішення у разі невжиття таких заходів.

Згідно роз`яснень даних в п.4 цієї постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч наведеним вище нормам, ОСОБА_1 належним чином не обґрунтувала вимоги щодо необхідності забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії державним та приватним нотаріусам, а також Державним реєстраторам, при цьому не навела переконливих обставин того, що не вжиття таких заходів може унеможливити виконання рішення суду в майбутньому, а тільки зробила припущення, що відповідач може перереєструвати належне йому майно на інших осіб, про те доказів про намір останнього це зробити не надала.

Крім того, ОСОБА_1 заявлено вимогу щодо заборони вчиняти певні дії державним та приватним нотаріусам, державним реєстраторам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Крім того, слід ураховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати іншим особам здійснювати покладені на них згідно із законодавством повноваження, що викладено у правовій позиції постанови Верховного суду від 03 квітня 2019 року справа № 211/129/18-ц.

Так, державні та приватні нотаріуси та державні реєстратори є особами, які Державою наділені відповідними функціями, зокрема щодо посвідчення правочинів та внесення відомостей до державних реєстрів, тобто у разі задоволення заяви ОСОБА_1 шляхом заборони вчиняти певні дії вказаним особам судом буде вчинено перешкоди у здійсненні повноважень, покладених на них згідно із законодавством.

При цьому, державні та приватні нотаріуси та державні реєстратори не є особами, пов`язаними з відповідачем, а тому не можуть бути обмежені у здійснені суб`єктивних прав, свобод та інтересів з метою забезпечення позову по суті.

Зважаючи на викладені обставини та приймаючи до уваги, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, суд вважає, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову - не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 149 - 154, 260 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддя : Кушнірчук Р.О.