АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/240/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : Чепурний О. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Бондаренка С. І., Храпка В.Д., Новікова О.М.

за участю секретаря Матюха В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 23 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 28 листопада 2012 року він позичив відповідачу кошти в сумі 26900 гривень.

Про отримання коштів було складено письмову розписку, відповідно до умов якої строк повернення позики встановлено 01 березня 2013 року.

Станом на 18 квітня 2017 року позику не повернуто. Боржнику направлено листи з вимогою повернути кошти, проте на телефонні дзвінки він не відповідає, від повернення позики ухиляється.

З наведених підстав позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошові кошти в сумі 55059 гривень 32 копійки, з яких: 26900 гривень-сума боргу; 3332 гривні 68 копійок - 3% річних; 14446 гривень 64 копійки - проценти; 5380 гривень - інфляційне збільшення; 5000 гривень - витати на юридичні послуги. Також просив стягнути сплачений судовий збір в сумі 640 гривень.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 23 листопада 2018 року позовну заяву задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти надані по договору позики від 28 листопада 2012 року у розмірі: основний борг - 26900 гривень 00 копійок, 3% річних - 3332 гривень 68 копійок, проценти - 14446 гривень 64 копійки, інфляційне збільшення - 5380 гривень, а всього 50059 гривень 32 копійки.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що він не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що позбавило його можливості захищати свої права та законні інтереси в судовому засіданні. Також зазначає, що позивачем порушено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, після повернення боргу розписка про отримання коштів була знищена, а тому не зрозуміло, який документ позивач надав до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 заперечив проти задоволення апеляційної скарги вказуючи, що відповідач про розгляд справи був належним чином повідомлений, заяву про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції не подавав та вчинював дії які свідчать про визнання боргу, а оригінал розписки надався для огляду в суді першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свої обов'язки належним чином не виконав та борг до цього часу не повернув, а тому є підстави для задоволення позову.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно розписки складеної 28 листопада 2012 року ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_4 у борг 26900 гривень які зобов'язався повернути до 01 березня 2013 року (а.с.4).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики в строк та в порядку, що передбачені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

До вказаного висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Таким чином, надана розписка є тим документом, що підтверджує виникнення у сторін правовідносин за договором позики.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_4 вказав на той факт, що кошти надані ним відповідачу за вказаною розпискою, останнім не повернуто, а тому є підстави для їх стягнення в судовому порядку.

Відповідач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що ним борг повернуто.

Частиною 2 статті 545 ЦК України визначено, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність боргової розписки у позивача підтверджує факт наявності боргу в зв'язку з невиконанням зобов'язання відповідачем.

За таких обставин, є недоведеним факт повернення відповідачем позивачу грошових коштів за правилами статті 545 ЦК України, оскільки боргова розписка залишилася у позивача.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Установивши факт існування між сторонами договірних правовідносин з приводу позики, а також факту невиконання позичальником своїх зобов'язань перед кредитором, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми позики , інфляційних та 3% річних, відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно статті 1048 ЦК України якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

При перевірці правильності нарахування процентів за користування коштами, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що період їх нарахування зазначений позивачем, а саме по день подання позову, є невірним, з огляду на наступне.

Норми, які регулюють вказані правовідносини сторін містяться в Главі 71 ЦК України («Позика. Кредит. Банківський вклад»).

Суд приходить до висновку, що нарахування процентів припиняється після спливу визначеного в розписці строку на який надано кошти, тобто 01 березня 2013 року, після зазначеної дати, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Вказане узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

А тому розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ повинен бути розрахований за період з 28 листопада 2012 року по 01 березня 2013 року.

За період з 28 листопада 2012 року по 1 березня 2013 року облікова ставка НБУ становила 7,5% тому борг по процентах складає 26900Х7.5/100/365Х92=508.52 гривень, в зв'язку з чим, в цій частині рішення суду підлягає зміні, а стягнута сума зменшенню.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання є необґрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до відповіді сектору адресно-довідкової роботи УДМС у Черкаській області, відповідач ОСОБА_3 проживає та зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.14) і саме за вказаною адресою направлялись останньому судові повістки.

Згідно з частинами 1,3 статті 130 ЦПК України, у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. Аналогічне норма також міститься в ч.99 Правил надання послуг поштового зв'язку.

В матеріалах справи на аркушах справи 16, 27 містяться рекомендовані повідомлення про вручення поштового направлення, а саме судових повісток, надісланих на адресу відповідача, з підписами про отримання.

Таким чином відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Також не заслуговують на увагу посилання відповідача у апеляційній скарзі на порушення позивачем строку позовної давності при зверненні до суду.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Отже, без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Частиною 4 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники справи мають не тільки права але і обов'язки, які визначені частиною 2 статті 43 ЦПК України.

Однак будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, відповідач до суду не з'являвся, заяву про застосування строку позовної давності до ухвалення рішення судом першої інстанції не подавав, в зв'язку з чим суд апеляційної інстанції не може застосувати вказаний строк, а відповідач має нести відповідні негативні наслідки.

Аргументи апеляційної скарги щодо того, що розписка про отримання коштів після повернення боргу була знищена, як і сам факт повернення боргу жодними належними доказами не підтверджені.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленим; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів за користування позикою з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 23 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - змінити в частині стягнення процентів за користування позикою зменшивши їх розмір з 14446 гривень 64 копійки до 508 гривень 52 копійки.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 9 гривень 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 21 березня 2019 року.

Судді