ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7730/19 Справа № 211/4381/17 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Зубакової В.П.,

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачка: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу позивачки ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 червня 2019 року, яке ухвалене суддею Ткаченко С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області о 17 годині 22 хвилини та повне судове рішення складено 21 червня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідачка після припинення спільного проживання чинить йому перешкоди у спілкуванні з їх спільною малолітньою дитиною - сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради № 257 від 16.08.2017 року було встановлено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з його малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : періодичність зустрічей - щосуботи; тривалість зустрічей - з 10:00 до 20:00; місце зустрічей - без обмежень.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.12.2018 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання матері ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Не зважаючи на рішення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради відповідачка чинить перешкоди побаченням батька та сина, в зв`язку з чим позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною наступним чином: щотижня з суботи 10:00 год. ранку до неділі 20 :00 год. вечора; безперешкодне проведення в літній період спільно з сином не менше 1 місяця літнього оздоровчого періоду; зустрічі та спілкування з сином, як у вихідні дні, так і в літній період, проводити без участі відповідача, її батьків та рідних.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановлено наступні способи його участі у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 :

-побачення щотижня у суботу з 10:00 год. суботи до 10-00 год. неділі.;

-у літній період - протягом 1 місяця, з урахуванням особливостей навчального процесу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у Комунальному закладі освіти «Криворізька загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 7 І-ІІ ступенів» Дніпропетровської обласної ради» та з урахуванням відпустки у літній період матері ОСОБА_2 ;

-визначено місце зустрічей - без обмежень, без присутності матері, її батьків та рідних.

Зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати батьку брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 640 гривень 00 копійок.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову повністю. Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання їх спільного сина, що свідчить про його не бажання приймати участь у вихованні дитини. Вважає, що судом першої інстанції не надана оцінка особистості позивача, його моральним цінностям, які можуть впливати на виховання дитини, зокрема зазначає, що батьки позивача, з відома позивача, силою утримували у себе вдома їх спільного сина, тобто вона не мала можливості навіть спілкуватись з дитиною, син був повернутий виключно втручанням органів опіки та піклування. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивач створив нову родину, дитина має певні вади здоров`я, відвідує спеціалізований начальний заклад, має медичні показання для дотримання режиму відпочинку, в неї має бути спеціальне ліжко, відповідачка не знає які у позивача умови, чи не вплинуть вони на самопочуття дитини, фізичний та психологічний розвиток, успіхи в навчанні. Вважає, що позивачем не доведено ухилення відповідачки від виконання рішення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради, яким було встановлено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з його малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідачку ОСОБА_2 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, представника третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради - Березуцьку Н.І., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, підтримала рішення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради від 16.08.2017 року № 257, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8).

З 20.04.2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6).

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.12.2018 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання матері ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 85).

Відповідно до довідки Комунального закладу освіти «Криворізька загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 7 І-ІІ ступенів» Дніпропетровської обласної ради» від 10.12.2018 року за № 638, ОСОБА_3 дійсно є учнем 1-Б класу даної школи-інтернату ( а.с.82)

Рішенням № 257 від 16.08.2017 року виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради було установлено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з його малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : періодичність зустрічей - щосуботи; тривалість зустрічей - з 10:00 до 20:00; місце зустрічей - без обмежень (а.с. 28).

Станом на теперішній час дитина проживає разом з матір`ю, яка перешкоджає позивачу в реалізації його законного права на виховання та спілкування з дитиною.

Задовольняючі частково позовні вимоги ОСОБА_5 суд першої інстанції керувався ст. 141 СК України та виходив з інтересів дитини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Спір виник між позивачем та відповідачем з приводу участі кожного з них у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Даний факт не заперечувався сторонами справи. Кожна з сторін намагалася в судовому засіданні довести свою позицію з приводу ситуації, яка склалась.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виходячи з положень ч.ч.1,2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування..

Частинами першою, третьою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Також, відповідно до ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування і яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Таким чином, законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди.

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 141 СК Українипередбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний приймати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною першою, другою статті 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до частин другої, третьої статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Європейський суд з прав людини зазначає, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге,у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, від 16 липня 2015 року).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та встановлення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, при цьому судом було враховано інтереси дитини та встановлено графік зустрічей, який не порушує режиму його дня та навчання, не відриває його від нормального, звичайного для дитини середовища та не заважає його розвитку

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, сторони не знайшли порозуміння в цьому питанні під час розгляду справи, а тому суд, ураховуючи вік малолітньої дитини, беручи до уваги, що в даному випадку, насамперед, слід захистити інтереси дитини, визначив позивачеві інший спосіб, його участі у вихованні та спілкуванні з сином.

Колегія суддів вважає, суд першої інстанції виходив насамперед з інтересів дитини, визначений судом спосіб є необхідним та достатнім для участі у вихованні та спілкуванні з сином, що відповідає статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Встановивши, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків, та врахувавши, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги відповідачки, про те, що судом першої інстанції що позивач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання їх спільного сина, що свідчить про його не бажання приймати участь у вихованні дитини, колегія суддів не бере до уваги, оскільки ці спірні правовідносини щодо стягнення заборгованості зі сплати аліментів на сина, можуть бути предметом окремого позову.

Посилання в апеляційній скарзі відповідачки на те, що судом першої інстанції не надана оцінка особистості позивача, його моральним цінностям, які можуть впливати на виховання дитини, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини відповідачкою не доведені, матеріали справи не містить даних або висновку щодо негативного ставлення батька до дитини чи навпаки дитини до батька, посилань дитини щодо неналежного поводження з нею з боку ОСОБА_1 , категоричного висновку, що стрес та перезбудження дитини викликано саме спілкуванням з батьком.

Відповідно до статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року)

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, на думку колегії суддів, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в досить повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм правову оцінку, ухвалив рішення яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: