Ухвала

04 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 638/2656/17

провадження № 61-374ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С.П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 травня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів за депозитними вкладами,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі - 403 441,46 грн, яка складається: з заборгованості за вкладом «Стандарт, 12 міс.» № SAMDN591 від 13 жовтня 2011 року у розмірі 256 000 грн; заборгованості за вкладом «Копілка, 12 міс.» № SAMDN7595 від 13 жовтня 2011 року у розмірі 136 705,65 грн; заборгованості по нарахованим відсоткам на вклад «Копілка, 12 міс.» № SAMDN7595 від 13 жовтня 2011 року у розмірі 10 135,81 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що між ним та ПАТ «ПриватБанк» укладено договір вкладу «Стандарт 12 міс.» № SAMDN591 від 13 жовтня 2011 року згідно якого він розмістив на депозитному рахунку № НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США на строк 12 місяців до 13 жовтня 2012 року включно від 8 % річних. Також, до договору вкладу «Стандарт 12 міс.» між сторонами укладено додаткову угоду від 13 жовтня 2011 року, відповідно до якої банк збільшує відсоткову ставку по вкладу клієнту на 1 % річних на строк до 13 жовтня 2012 року. Відповідно у період з 13 жовтня 2011 року по 13 жовтня 2012 року щодо вкладу «Стандарт 12 міс.» діяла відсоткова ставка 9 % річних. За домовленістю сторін ставка 9 % річних на вклад «Стандарт 12 міс.» діяла також і після автоматичної пролонгації вкладу. Окрім договору вкладу «Стандарт 12 міс.» 13 жовтня 2011 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір вкладу «Копілка 12 міс.» № SAMDN7595 від 13 жовтня 2011 року під 8 % річних та відкрито відповідний рахунок № НОМЕР_2. 13 жовтня 2011 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір доручення, відповідно до якого клієнт доручає банку, а банк зобов'язується здійснювати списання грошових коштів з рахунку клієнта, вказаному в додатках, і перераховувати на реквізити та в порядку, вказаних в додатках до цього Договору. 13 жовтня 2011 року сторонами також підписано додаток № 1 до договору доручення, згідно якого банк зобов'язався щомісячно списувати 73 доларів США, що становлять нараховані відсотки за вкладом «Стандарт 12 міс.» з його рахунку № НОМЕР_1 на інший рахунок № НОМЕР_2. Перераховані договори укладені між ним та банком у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» на території Автономної Республіки Крим в м. Керч, оскільки 18 березня 2014 року його місце проживання було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1. В пункті 3 депозитних договорів зазначено, що в разі, якщо по закінченні строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, вказаний в заяві. Відповідно до пункту 4 депозитних договорів при продовженні строку вкладу розрахунок відсотків за кожен новий строк вкладу здійснюється по відсотковій ставці, яка діяла в банку для продовжених депозитних вкладів даного найменування і строку на день закінчення попереднього строку вкладу, без укладання додаткових угод. У період з 2011 року по 2015 рік ним не заявлено банку вимогу про відмову від продовження дії вкладів «Стандарт 12 міс.» та «Копілка 12 міс.», а тому зазначені договори автоматично продовжувалися на строк 12 місяців на умовах зазначених в депозитних договорах і діяли до 13 жовтня 2016 року. Відсоткова ставка за домовленістю сторін встановлена у розмірі 9 % річних і діяла протягом всього строку чинності депозитних договорів, а саме до 13 жовтня 2016 року. Він за весь час дії договорів вкладу «Стандарт 12 міс.» та «Копілка 12 міс.» не знімав з рахунків по депозитним договорам нарахованих відсотків. 11 липня 2016 року він звернувся до банку з вимогою надати інформацію щодо стану депозитних вкладів за договорами, за розглядом зазначеної вимоги банком не було надано жодної інформації про стан депозитних вкладів, при цьому повідомлено про неможливість банком здійснювати діяльність на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, про матеріальні втрати банку та про надання претензії до Російської Федерації. 21 вересня 2016 року для припинення дії депозитних договорів та повернення сум вкладів із нарахованими відсотками він звернувся безпосередньо до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про припинення дії депозитних договорів «Стандарт 12 міс.» № SAMDN591, «Копілка 12 міс.» № SAMDN7595. ПАТ КБ «ПриватБанк» надана відповідь про неможливість повернення грошових коштів по вкладам за абстрактних, на його думку причин, та втрату активів на тимчасово окупованій території АРК Крим. Вважає такі дії банку неправомірними та такими, що суперечать чинному законодавству України, порушують його права та законні інтереси.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення відповідного договору між ним та банком, факту внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також доказів про дотримання вимог передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 403 441 грн 46 коп., яка станом

на 01 січня 2018 року не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762*500 = 881 000).

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення у постанові Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для її розгляду судом касаційної інстанції, оскільки такий розгляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 травня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів за депозитними вкладами відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик