Справа № 442/685/18 Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/811/1090/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м.Львів

Справа № 442/685/18

Провадження № 22-ц/811/1090/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, ухвалене у м. Дрогобичі 12 квітня 2018 року (суддя Нагірна О.Б. )

у справі за позовом ОСОБА_4. до ОСОБА_3, з участю третьої особи: Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори, про визнання недійсними договорів довічного утримання,-

встановив:

Позивач звернулася з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсними договори довічного утримання від 3 березня 1987 року 25 липня 1987 року, 26 грудня 1984 року, які укладено ж ОСОБА_5 та ОСОБА_6, діючих як опікуни, в інтересах підопічної ОСОБА_7 - з одної сторони, ОСОБА_3, з другої сторони, посвідчені державним нотаріусом Другої Дрогобицької державної нотаріальної контори та зареєстровані в реєстрі під №№1-361,1-1931,1- 40. В обґрунтування позову покликається на те, що з 1975 року вона проживала у будинку АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_7., якій належав вказаний будинок на праві власності. Вказує, що проживаючи разом з ОСОБА_7., здійснювала за нею догляд та забезпечувала їй належні умови проживання. З 12 лютого 1996 року по 18 червня 2007 рік вона перебувала на обліку в Управлінні соціального захисту населення виконкому Дрогобицької міської ради народних депутатів і одержувала пенсію, як допомогу по догляду за інвалідом І групи загального захворювання. Згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 травня 2007 року ОСОБА_7. визнано недієздатною, а її (позивача) призначено опікуном над нею. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7. померла. Стверджує, що проживала з померлою понад 30 років та здійснювала догляд за нею. Вважає, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7. Проте в кінці 2017 року дізналася, що 3 березня 1987 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6, діючих на основі рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради народних депутатів від 13 грудня 1984 року за №483 як опікуни, в інтересах підопічної ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання. Згідно п.1 ОСОБА_5 і ОСОБА_6 передали у власність ОСОБА_3 належну на праві особистої власності ОСОБА_7. 1/4 ідеальну частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, які знаходяться у АДРЕСА_1, що розміщено на земельній ділянці площею 548,32 кв.м. Крім цього, 25 липня 1987 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6, діючих в інтересах підопічної ОСОБА_7., з одної сторони ОСОБА_3 укладено договори довічного утримання. Згідно п.1 ОСОБА_5 і ОСОБА_6 передали у власність ОСОБА_3 належну на праві особистої власності ОСОБА_7. 1/4 ідеальну частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель. Крім цього, 26 грудня 1984 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договори довічного утримання, про передачу у власність ОСОБА_3 належної на праві особистої власності ОСОБА_7. 1/2 ідеальної частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, які знаходяться у АДРЕСА_1, що розміщено на земельній ділянці площею 548,32 м. Стверджує, що оспорювані договори довічного утримання укладені з порушенням чинного на момент їх укладення законодавства, оскільки ОСОБА_5, будучи опікуном ОСОБА_7., уклав оспорювані договори довічного утримання з сином, що суперечило ч.1 ст. 146 КпСШ, а тому такі належить визнати недійсними, оскільки такі договори суперечать нормам діючого законодавства на час укладення таких.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням вимог чинного законодавства. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Стверджує, щодоговори довічного утримання укладені з порушенням законодавства діючого на момент укладення, оскільки ОСОБА_5, будучи опікуном ОСОБА_7., уклав оспорювані договори довічного утримання з сином, що суперечило ч.1 ст. 146 КпСШ.

Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на її доводи.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні визнав позов та пояснив, що позивачем є його дружина. Зазначений позов подано до суду у зв'язку з тим, що є інші особи, які претендують на майно, яке є предметом оспорюваних договорів довічного утримання. Він бажає, щоб власником спірного будинку стала позивач (його дружина).

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Встановлено, що згідно копій договорів довічного утримання 3 березня 1987 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6, діючих на основі рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради народних депутатів від 13 грудня 1984 року за №483 як опікуни в інтересах підопічної ОСОБА_7, та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Другої Дрогобицької державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі №1-361. Згідно п.1 ОСОБА_5 і ОСОБА_6 передали у влансність ОСОБА_3 належну на праві особистої власності ОСОБА_7. 1/4 ідеальну частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, які знаходяться у АДРЕСА_1, розташовані на земельній ділянці площею 548,32 кв.м.

25 липня 1987 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6, діючих в інтересах ОСОБА_7., та ОСОБА_3 укладено договори довічного утримання. Згідно п.1 ОСОБА_5 і ОСОБА_6 передали у власність ОСОБА_3 належну на праві особистої власності ОСОБА_7. 1/4 ідеальну частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель.

26 грудня 1984 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 уклали договори довічного утримання, про передачу у власність ОСОБА_3 належну на праві особистої власності ОСОБА_7. 1/2 ідеальну частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, які знаходяться у АДРЕСА_1, розташовані на земельній ділянці площею 548,32 м.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 травня 2007 року ОСОБА_7. визнано недієздатною, а позивача ОСОБА_4 призначено її опікуном. У судовому засіданні ОСОБА_3 пояснив, що на той час раніше призначені ОСОБА_7. опікуни (ОСОБА_5 і ОСОБА_6) померли.

Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 стверджується, що ОСОБА_7. померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) після смерті ОСОБА_7 у спадковому реєстрі інформація про прийняття спадщини відсутня.

Відповідно до статті 425 ЦК України в редакції1963 року, який був чинний на час укладення оспорюваних договорів довічного утримання та виникнення спірних правовідносин, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічне матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Відповідно до ст. 744 ЦК України у чинній редакції за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечити відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна у встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов'язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов'язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п.п.5,8 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року,згідно із ст. ст. 215,216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Судом встановлено, що оспорювані договори довічного утримання були укладені учасниками які досягли згоди щодо всіх істотних умов цих договорів. ОСОБА_7. померла. За її життя опікун не порушувала питання про розірвання договорів довічного утримання, визнання їх недійсними.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. У даній ситуації, коли боржник звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, не зазначивши, які ж саме його цивільні права та інтереси були порушені, не визнані чи оспорені, то визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 не є стороною оспорюваних договорів довічного утримання. Позивачем не надано суду доказів того, що оспорювані договори порушують її права чи інтереси, створюють для неї негативні наслідки. У зв'язку цим суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач не може порушувати питання про визнання цих договорів недійсними.

На підставі встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вимоги про визнання недійсними договорів довічного утримання від 26 грудня 1984 року, 3 березня 1987 року та 25 липня 1987 року є безпідставними.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову у зв'язку з визнанням такого відповідачем, оскільки така його позиція направлена на обмеження прав інших осіб, про що він сам повідомив.

Відповідно до частини 5 статті 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам і свободам громадян та інтересам суспільства.

Позивач не позбавлена можливості одержати у власність майно, яке набув відповідач на підставі оспорюваних нею договорів на підставі цивільно-правової угоди у визначений законом спосіб, якщо на це наявна воля відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які відповідають встановленим обставинам справи. Оскаржуване рішеннявідповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості. Судом правильно оцінено встановлені фактичні обставини і правильно визначено юридичні наслідки цих обставин.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Залишити рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 квітня 2018 року без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 січня 2019 року.

Головуючий

Судді