справа № 759/1078/17-ц головуючий у суді І інстанції Величко Т.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва», треті особи: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, Київська міська рада, про визнання права власності, проведення державної реєстрації, зобов`язання видати спеціальний ордер на поселення та укладення договорів, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» звернулася до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що будинок АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Києва, відноситься до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації та перебуває у господарському віданні та на обслуговуванні комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва». Вказаний будинок має статус гуртожитку комунальної власності і згідно з розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації закріплений за позивачем на праві господарського відання. Відповідно до положень Статуту позивач був створений з метою забезпечення професійного управління комунальним житловим та нежитловим фондом, ефективної експлуатації жилих та нежилих приміщень, будинків, споруд, об`єктів благоустрою та іншого майна комунальної форми власності. Позивачем при проведенні обстеження з приводу умов і підстав використання житлової площі гуртожитку було встановлено факт самоправного заняття ОСОБА_1 житлової площі гуртожитку, а саме кімнати АДРЕСА_1 . При перевірці у відповідача були відсутні відповідна реєстрація у гуртожитку, спеціальний ордер на вселення у кімнату гуртожитку. З приводу самоправного заняття відповідачами жилої кімнати гуртожитку 13 березня 2016 року та 12 серпня 2016 року були складені акти та 10 серпня 2016 року була вручена письмова вимога про добровільне звільнення кімнати гуртожитку, однак, така вимога не виконана. За фактичне проживання у кімнаті гуртожитку та користування комунальними послугами відповідач не проводить оплату і заборгованість за житлово-комунальні послуги станом на 1 жовтня 2016 року складає 4 044 грн. 71 коп.

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просила зобов`язати Святошинську районну в місті Києві державну адміністрацію відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 344 ЦК України та на підставі рішення суду провести державну реєстрацію речового права на нерухоме майно - державну реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомості - кімнату жилою площею 22,40 кв.м. під АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; зобов`язати КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» підготувати та оформити на ОСОБА_1 спільно з Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією по факту проживання більше 15 років поспіль та видати ОСОБА_1 особисто або її довіреній особі спеціальний ордер на поселення в кімнаті жилою площею 22,40 кв.м. під АДРЕСА_1 та усі інші необхідні первинні правовстановлюючі документи, які передують проведенню державної реєстрації речового права на нерухоме майно - права приватної власності в таких випадках і які не були своєчасно надані їй позивачем; зобов`язати КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» укласти з ОСОБА_1 , як із повноцінним квартиронаймачем (кімнатонаймачем) відповідні договори: про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що у липні 2002 року ОСОБА_1 приїхала в м. Київ, знайшла гуртожиток, підійшла до коменданта гуртожитку та попросила вільну кімнату для поселення, після чого їй було надано для проживання кімнату АДРЕСА_1. Відповідач відкрито поселилася у вільну кімнату, ні від кого не приховуючи, та проживає по АДРЕСА_1 разом зі своєю сім`єю. Протягом усього часу проживання за вказаною адресою більше 15 років підряд відповідач щомісяця добросовісно сплачувала за комунальні послуги. Відповідач неодноразово на адресу, як пропереднього, так і теперішнього балансоутримувача подавала заяви щодо видачі документів на право проживання за цією адресою, однак, жодної письмової відповіді щодо результату розгляду заяв та прийнятих рішень так і не отримала. Неодноразові заяви до попереднього балансоутримувача гуртожитку комендант гуртожитку передавала керівництву для реєстрації та прийняття відповідного рішення за її заявами. Однак, ці заяви не реєструвалися. Факт проживання відповідача з чоловіком та сином, добросовісного, постійного, порядного і відкритого проживання за вказаною адресою підтверджується письмовими документами. Відповідно до рішення Київської міської ради від 24 травня 2012 року гуртожитки, що є об`єктами комунальної власності територіальної громади міста Києва, які зазначені у додатку до цього рішення залишено у статусі «гуртожиток» дозволено приватизувати. ОСОБА_1 бажає приватизувати кімнату у гуртожитку, якою вона відкрито та безперешкодно користувалася з дозволу коменданта та попереднього і теперішнього балансоутримувача.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» задоволено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову про виселення відмовити, зобов`язати КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» не чинити перешкоди у користуванні житлом та проживанні у ньому.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що відповідачі мають законне право на проживання в гуртожитку, а їх виселення є грубим порушенням прав людини, неповнолітньої дитини, ігноруванням чинного законодавства, вимог Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини. ОСОБА_2 є неповнолітнім, а тому до участі у справі суд зобов`язаний був залучити представника органу опіки та піклування на стороні неповнолітнього. Однак, цього зроблено не було і держава не змогла виконати взяті на себе зобов`язання згідно Конвенції прав дитини та Декларації прав дитини. Була порушена сама процедура виселення. Керівництво ЖЕК склали акт про обстеження місця проживання ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не внесли в акт обстеження і їх ніхто не попереджав про надання документів, які є підставою для проживання.

Отже, рішення суду першої інстанції переглядається в частині задоволення позовних вимог про виселення.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» вказує на те, що відповідачі без жодних правових підстав займають спірну кімнату, з підприємством не перебувають у трудових відносинах, відповідний ордер на вселення у кімнату їм не видавався, мають заборгованість за надані комунальні послуги, не реагують на заходи громадського впливу. Відповідачі не надали доказів, що підтверджують правомірне вселення у кімнату. Інтереси неповнолітнього ОСОБА_2 представляли його законні представники - батьки, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Вимога про зобов`язання не чинити відповідачам перешкоди у користуванні кімнатою та проживанні в ній не була предметом розгляду у суді першої інстанції.

У відзиві на позовну заяві Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» просили відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на вимоги ст. 41, 93, 140 Конституції України, ст. 5, 9, 15, 51, 128, 129 Житлового кодексу Української РСР, ст. 344 ЦК України, ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», ст. 6 Закону України «Про столицю України - місто герой Київ». Будинок АДРЕСА_1 є об`єктом комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться в оперативному управлінні Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації та на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва». Відповідачу відомо, що вказаний гуртожиток є комунальною власністю, про що вказано у зустрічному позові. Для набуття права власності за набувальною давністю повинні існувати певні ознаки, а саме: володіння має бути добросовісним, тобто, володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених строків та після січня 2011 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про передачу гуртожитку та зовнішніх інженерних мереж комунальної власності територіальної громади міста Києва» № 562 від 8 травня 2014 року, розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації «Про закріплення гуртожитку, що переданий до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації» № 673 від 04 листопада 2014 року, наказу комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі міста Києва» від 31 грудня 2014 року № 225 «Про прийняття на баланс гуртожитку на АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Києва, відноситься до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації та перебуває у господарському віданні та на обслуговуванні КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» на підставі розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 лютого 2015 року № 58 «Про передачу та закріплення житлового і нежитлового фонду за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва».

ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_2 (а.с.24).

ОСОБА_3 зареєстрований по АДРЕСА_3 (а.с.60).

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 разом з чоловіком та сином заселилися у спірну квартиру без належних правових підстав, не могли не знати, що квартира належить до комунальної власності, власник квартири був їм відомий і для набуття право власності на комунальне житло за набувальною давністю у ОСОБА_1 немає підстав. Така ж позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 24 січня 2019 року (№ 755/16913/16-ц).

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 317, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК УРСР.

Частиною 3 статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акту (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу не є самоправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоправно зайняла житлове приміщення.

Звертаючись до суду з позовом про виселення відповідачів з гуртожитку, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» вказує на те, що будинок АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Києва, відноситься до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації та перебуває у господарському віданні та на обслуговуванні у позивача. Відповідачі самоправного зайняли житлову площу гуртожитку та при перевірці було встановлено, що у відповідача були відсутні відповідна реєстрація у гуртожитку, а також спеціальний ордер на вселення у кімнату гуртожитку.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції було встановлено, що відповідачі поселилися у гуртожитку з дозволу коменданта та попереднім балансоутримувачем не ставилося питання про незаконність та самоправність зайняття відповідачами кімнати гуртожитку. Вказані обставини позивачем не спростовані. У матеріалах справи містяться квитанції про оплату відповідачем ОСОБА_3 комунальних послуг у 2011-2012 роках, тобто, ще до того як гуртожиток АДРЕСА_1 був переданий на баланс позивача. Отримувачем платежів за вказаними квитанціями являвся СЕЖБГ КО «Київзеленбуд», який, як пояснила у судовому засіданні ОСОБА_1 , був попереднім балансоутримувачем гуртожитку та де працював її чоловік відповідач ОСОБА_3 .

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 128 ЖК УРСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Відповідно до вимог ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

На момент пред`явлення позовних вимог про виселення порядок користування гуртожитками та процедура вселення до гуртожитків регулювалася Положенням про гуртожитки, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 84 від 27 квітня 2015 року та Примірним Положенням про користування гуртожитками, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 498 від 20 червня 2018 року.

Гуртожиток - це спеціально споруджений або переобладнаний жилий будинок, який використовується для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Так, відповідно до частини 1 Розділу ІІ Положення вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена в додатку до цього Положення, виданого відповідно до статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку.

Облік ордерів та осіб, які проживають у гуртожитках, оформлення необхідних документів щодо реєстрації місця проживання або місця перебування здійснюються власником гуртожитку або уповноваженою ним особою (частина 2 Розділу ІІ Положення).

Особа, яка вселяється на надану жилу площу в гуртожитку, зобов`язана особисто пред`явити паспорт і здати ордер (частина 3 Розділу ІІ Положення).

Аналогічні положення, які регулюють процедуру заселення в гуртожитки також містяться і у Примірному Положенні про користування гуртожитками затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 498 від 20 червня 2018 року.

Отже, право на житлове приміщення у гуртожитках виникає лише за умови дотримання правил вселення у ці приміщення з дотриманням визначеної законом процедури.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі протягом тривалого часу проживають у гуртожитку по АДРЕСА_1 та іншого житла, яке б належало їм на праві власності, у них немає.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) Європейський суд з прав людини вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Крім того, принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Суд першої інстанції прийшов до висновку про виселення відповідачів з займаної ними кімнати, оскільки вони поселилися у кімнату без належних правових підстав. Разом з тим, під час ухвалення оскаржуваного рішення, суд не звернув увагу на вищезазначене.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року).

У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року визначено, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» (заява № 58255/00) встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Вищезазначені апеляційним судом правові висновки щодо необхідності застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ даної категорії містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року (справа № 357/1468/18), від 05 вересня 2019 року (справа № 404/5255/16-ц), від 11 листопада 2019 року (справа № 761/31830/14-ц).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У позовній заяві та у відзиві на апеляційну скаргу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» вказувала на те, що у відповідачів наявна заборгованість за житлово-комунальні послуги. Однак, вказана обставина, навіть якщо вона має місце, не є підставою для виселення відповідачів. Позовні вимоги про стягнення такої заборгованості не заявлялися. Нарахування відповідачам плати за користування житловим приміщенням також підтверджує факт проживання відповідачів в зазначеній кімнаті з дозволу позивача та спростовує доводи останнього про самоправне зайняття ними житлового приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказувала на те, що ОСОБА_2 є неповнолітнім, а тому до участі у справі суд зобов`язаний був залучити представника органу опіки та піклування на стороні неповнолітнього.

Однак, згідно з вимогами ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років можуть захищати у суді відповідно їхні батьки. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 являються законними представниками ОСОБА_2 та у силу вимог закону мають право захищати права неповнолітнього сина, а тому доводи відповідача щодо незалучення до участі у справі органу опіки та піклування та порушення у зв`язку з цим прав дитини є безпідставними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила зобов`язати КП«Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» не чинити перешкоди у користуванні житлом та проживанні у ньому, однак, такі вимоги відповідачем не заявлялися.

Відповідно до ч. 1 ст. 13, 367 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, при розгляді позовних вимог про виселення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про виселення з ухваленням в цій частині нового рішення по суті вимог позивача.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а, відтак, апеляційним судом не переглядається.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1 152 грн. 60 коп., тоді як їй необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 2 400 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір у розмірі 1 152 грн. 60 коп. підлягає стягненню на її користь з позивача. Крім того, з позивача підлягає стягненню в дохід держави недоплачена сума судового збору, а саме 1 247 грн. 40 коп.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року в частині задоволення позовних вимог Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» скасувати та прийняти в цій частині постанову.

У задоволенні позову Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, про виселення відмовити.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва», місце знаходження - вул. Симиренка, 17, м. Київ, ідентифікаційний код 39607507, на користь ОСОБА_1 , зареєстрованої по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні, 60 копійок.

Стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 247 (одна тисяча двісті сорок сім) гривень, 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 05 грудня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.