Справа № 127/583/17
Провадження № 22-ц/801/287/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О.С.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 січня 2019 року місто Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 червня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Вохмінової О.С., повний текст якого складено 08 червня 2017 року

в справі №127/583/17

за позовом ОСОБА_3 (позивач)

до ОСОБА_4, ОСОБА_5 (відповідачі)

про відшкодування шкоди,

встановив:

ОСОБА_3 звернулась в міський суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. У квартирі АДРЕСА_2 поверхом вище проживають відповідачі по справі, з вини яких з 2006 року неодноразово відбувається затоплення її квартири, що підтверджується актами комісії ЖЕК №6. Відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду відповідачі відмовляються.

З урахуванням уточнених позовних вимог просила зобов'язати відповідачів відшкодувати заподіяну їй майнову шкоду у розмірі 25000 грн. спричинену залиттям квартири та моральну шкоду - 12000 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 червня 2017 року повернуто ОСОБА_3 заяву про збільшення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди (а.с. 140).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення та ухвали нове про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що факти залиття підтверджені належними і допустимими доказами, а відтак висновок суду першої інстанції про відсутність вини відповідачів у завданні шкоди і причинно-наслідкового зв'язку є необґрунтованим.

Від відповідачів відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3, а також її представник - адвокат ОСОБА_6 вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 проти вимог апеляційної скарги заперечували, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції -скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог у зв'язку з недоведеністю позивачем факту наявності протиправної поведінки та вини відповідачів щодо заподіяної шкоди.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити тощо.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам.

Так, суд встановив, що позивач ОСОБА_3 є власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

У квартирі АДРЕСА_2, розташованій у цьому ж будинку поверхом вище, зареєстровані та фактично проживають відповідачі ОСОБА_4 та її син ОСОБА_5 з вини яких, на думку позивача, відбувається залиття її квартири.

ОСОБА_3 неодноразово зверталась до МЕП «ЖЕК-6» з приводу залиття квартири.

Комісією працівників ДЕК №6 складались акти обстеження квартири належної ОСОБА_3

Так, актом від 22 вересня 2014 року було виявлено пошкодження стіни у кухні. Як зазначено в акті, залиття сталося через неналежне ставлення мешканців квартири АДРЕСА_2 до власного сантехнічного обладнання;

15 грудня 2014 року встановлено пошкодження стелі та стіни у ванній та те, що залиття мало місце у період з 12 грудня 2014 року по 15 грудня 2014 року в зв'язку з незадовільним станом інженерних мереж в квартирі АДРЕСА_2;

11 серпня 2015 року було виявлено неодноразові раніше залиття на стелі санвузла та туалету; при обстеженні квартири АДРЕСА_2 не виявлено витоків холодної води та каналізації. Мешканцями квартири АДРЕСА_2 замінено всі внутрішньоквартирні мережі;

25 серпня 2015 року виявлено пошкодження стелі туалету та стіни у ванній кімнаті, причину залиття комісією не встановлено;

14 вересня 2015 року встановлено пошкодження в санвузлі, ванній, коридорі стелі, стін та дверної лутки.

Крім того, заявки про залиття квартири надходили від ОСОБА_3 : 02 лютого, 17 червня, 27 липня, 31 липня, 10 серпня, 11 серпня, 14 серпня, 16 серпня, 17 серпня, 19 серпня, 20 серпня, 22 серпня, 07 вересня, 03 вересня, 08 вересня, 09 вересня 2015 року.

21 вересня 2015 року виявлено пошкодження в санвузлі, ванній, коридорі, пошкодження стелі, стін та дверної лутки; залиття було спричинено у зв'язку з недбалим користуванням мешканцями квартири АДРЕСА_2 душем.

26 жовтня 2015 року виявлено пошкодження в санвузлі, ванній кімнаті, коридорі: стелі, стін та дверної лутки.

Заявки про залиття надходили: 23 вересня, 25 вересня, 05 жовтня, 07 жовтня, 12 жовтня, 16 жовтня, 19 жовтня, 22 жовтня 2015 року. Залиття було спричинено у зв'язку з недбалим користуванням мешканцями квартири АДРЕСА_2 сантехнічним обладнанням; 10 грудня 2015 року виявлено пошкодження в санвузлі, ванній кімнаті, коридорі: стелі, стін та дверної лутки, а також відставання кахельної плитки від стін; заявки про залиття надходили: 02, 04, 06, 09, 11, 17, 20, 24 листопада 2015 року, 03 грудня 2015 року; залиття було спричинено у зв'язку з недбалим користуванням мешканцями квартири АДРЕСА_2 сантехнічним обладнанням;

07 червня 2016 року встановлено, що у період з січня 2016 року по травень 2016 року спричинялись неодноразові залиття ванної кімнати, санвузла та коридору квартири №65; залиття були спричинені у зв'язку з недбалим користуванням мешканцями квартири АДРЕСА_2 сантехнічним обладнанням.

Згідно з частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Частина друга статті 1166 ЦК України встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв'язку із наявністю вини іншої особи або у зв'язку із дією об'єктивних обставин). Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

Тлумачення частини першої та другої статті 1166 ЦК України свідчить, що презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано шкоди. Такий висновок підтверджується використанням словосполучення «особа, яка завдала шкоди». Тому тільки за умови встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв'язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", пункту 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року, у разі аварії та залиття квартир складається відповідний акт, форма якого передбачена додатком 4 Правил.

В додатку № 4 до цих Правил зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов'язковою. В акті повинно бути відображено: дата складання акта (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та посади членів комісії; прізвище, ім'я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

Статтею 60 ЦПК України 2004 року, в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічна норма закріплена в статті 81 ЦПК України 2017 року.

Наявні в матеріалах справи акти про залиття квартири ОСОБА_3 не містять всіх відомостей, необхідних для такого документа, що передбачені зазначеними вище вимогами, акти складені не уповноваженими на те особами і без виходу на місце, за відсутності самих відповідачів, що позбавило їх можливості подання доказів на спростування обвинувачень, а тому додані акти не можуть бути належним і допустимими доказами заподіяння позивачу майнової шкоди.

Розмір шкоди, що за твердженням позивачки складає 25000 грн., також не підтверджений належними і допустимими доказами. Позивачкою не наведені необхідні розрахунки, з яких вона виходила, визначаючи суму стягнення, не надано жодних доказів втрат, яких позивач зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, чи витрат, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Крім того, згідно із частиною другою статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

В матеріалах справи відсутній розрахунок розміру завданих збитків, який може бути підтверджений звітом про оцінку матеріального збитку, висновком судово-будівельної експертизи тощо.

В суді першої інстанції позивач відповідні клопотання не заявляла, хоча і скористалася правом на правову допомогу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_3 не довела самого факту завдання їй шкоди, оскільки належних доказів, які б підтверджували обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, суду не надано.

Натомість суд першої інстанції виходив із недоведеності вини відповідачів у заподіянні шкоди позивачеві, тобто залишив поза увагою те, що в деліктних зобов'язаннях встановлено презумпцію вини заподіювача шкоди.

В зв'язку з недоведеністю самого факту заподіяння позивачці матеріальної шкоди, відсутні підстави для встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи її заподіювача і заподіянням шкоди, а також вини особи в її заподіянні.

Таким чином, неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи й порушення норм матеріального права відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Крім того, відповідно до статей 137, 141 ЦПК України у зв'язку з відмовою в позові на позивача слід покласти судові витрати, пов'язані з розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з відповідними розрахунками суду першої інстанції в цій частині і виходить із того, що такими, які пов'язані з розглядом справи, підтверджені належними і допустимими доказами, а також обґрунтованими та пропорційними до предмету спору з урахуванням ціни позову, є витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката Чорного А.В. в сумі 3200 грн.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 376, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 червня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати - витрати на правову допомогу в сумі 3200 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Стадник І.М.

Судді Міхасішин І.В.

Войтко Ю.Б.

Повний текст постанови виготовлено 24.01.2019 року.