ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/1406/18Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б.
Провадження № 22-ц/817/332/19 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 301000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Ткач О. І., Ходоровський М. В.,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 грудня 2018 року, ухвалене суддею Федорончуком В.Б., повний текст якого складено 27 грудня 2018 року у цивільній справі № 595/1406/18 за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти, молоді та спорту Бучацької районної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відділу освіти, молоді та спорту Бучацької районної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи тим, що рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 14.04.2016 року її було поновлено на роботі на посаді вчителя Ліщанецької ЗОШ І-ІІступенів. Відділом освіти Бучацької РДА видано наказ №99-К від 19.04.16 року про поновлення її на роботі з 10.11.2014 року. Проте, відповідач не забезпечив її педагогічним навантаження 6,5 годин християнської етики на 2016-2017 навчальний рік у Ліщанецькій ЗОШ І-ІІ ст., чим спричинив вимушений прогул з 30.07.2016 року по 23.03.2017 року, тому з відповідача слід стягнути в її користь середній заробіток за вказаний період в сумі 8703 грн.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити її вимоги посилаючись на його незаконність.

Апелянт зазначила, що після поновлення її на роботі згідно рішення апеляційного суду Тернопільської області від 14.04.2016 року відповідач не забезпечив її роботою у зв'язку з чим вона перебувала у вимушеному прогулі,оскільки не забезпечив її відповідним педагогічним навантаженням, яке існувало до її незаконного звільнення.

Таким чином, роботодавець поновивши її на роботі не відновив повністю порушеного права на працю, оскільки не створив попередні умови праці.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 14.04.2016 року поновлено ОСОБА_1 на посаді вчителя Ліщанецької ЗОШ І-ІІ ст. з 10.11.2014 року та стягнуто з відділу освіти Бучацької РДА на її користь грошову компенсацію у розмірі 17170,97 грн.

Наказом відділу освіти Бучацької РДА №99-К від 19.04.2016 року ОСОБА_1 поновлена на посаді вчителя Ліщанецької ЗОШ І-ІІ ст. з 10.11.2014 року.

З 14.04.2016 року до 02.06.2016 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, а з 02.06.2016 року до 30.07.2016 року перебувала у основній щорічній відпустці, відповідно до наказу №180 від 01.06.2016 року.

Відповідно до наказу №52-К від 23.03.2017 року позивачку звільнено з роботи у зв'язку з виходом на пенсію.

За період, з 30.07.2016 року по 23.03.2017 року, ОСОБА_1 не отримувала заробітної плати, оскільки вона не працювала і така їй не нараховувалась.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не порушив трудових прав позивачки та що період з 30.07.2016 року по 23.03.2017 року не є вимушеним прогулом, який підлягає оплаті середнім заробітком.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Позивач свої вимоги про стягнення середнього заробітку обґрунтовувала вимушеним прогулом який полягає у незабезпеченні її роботою після прийняття наказу про поновлення на роботі.

Згідно статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Стаття 29 цього Кодексу передбачає обов'язок власника або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце до початку роботи за укладеним трудовим договором .

Судом встановлено, що позивач наказом від 19.04.2016 року була поновлена на посаді вчителя з 10.11.2014 року, після чого перебувала у відпустці без збереження заробітної плати та у щорічній відпустці до 30.07.2016 року. З 30 липня 2016 року позивач не працювала, оскільки відповідач не визначив їй робоче місце та не забезпечив роботою.

Відповідач заперечуючи позов пояснював, що у зв'язку з відсутністю предмету "християнська етика" у 2016-2017 навчальному році тарифікувати позивачку на даний предмет було неможливо.

У зв'язку з відсутністю вказаних годин відповідач не вирішив питання продовження трудових відносин з урахуванням вимог трудового законодавства які регулюють підстави для зміни істотних умов праці.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини роботодавця не мав змоги працювати.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу ( стаття 94 КЗпП України).

Враховуючи те, що позивач після поновлення на роботі не працювала з вини роботодавця, тому період з 30.07.2016 року по 23.03.2017 року слід вважати вимушеним прогулом, який підлягає оплаті середнім заробітком.

Стаття 233 КзпП України встановлює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Відповідно до частини першої цієї статті працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін.

Позивач просить стягнути середній заробіток за період з 30 липня 2016 року по 23.03.2017 року (день звільнення з роботи у зв'язку з виходом на пенсію за віком), однак з вказаним позовом до суду звернулась 27 серпня 2018 року, тобто з пропуском строку звернення до суду. Клопотання про поновлення пропущеного строку не заявляла та не наводила поважних причин пропущення такого строку.

Враховуючи те, що позивач пропустила строк звернення до суду за захистом свого порушеного права та не навела поважних причин його пропуску колегія приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

За вказаних обставин мотивувальну частину рішення слід змінити.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне компенсувати судові витрати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Резолютивну частину рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 грудня 2018 року залишити без змін змінивши мотивувальну частину рішення.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Ткач О.І.

ОСОБА_2