Справа № 716/146/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.11.19 Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Стрільця Я.С.,

за участю секретаря судових засідань Климус Г.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Мазура ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Пендюра В.М.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Заставна цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - служба у справах дітей Заставнівської РДА про визначення місця проживання неповнолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа служба у справах дітей Заставнівської РДА про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, в якому просить визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що з 21.08.2008 р. він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який на підставі рішення суду від 31.01.2011 р. було розірвано. За час перебування у шлюбі у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14.05.2014 р. було визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із матір`ю ОСОБА_4 , але на даний час рішення суду не виконується, дитина й надалі проживає із батьком.

Свої вимоги щодо визначення місця проживання сина разом із ним позивач мотивує тим, що відповідач участі у вихованні і утриманні неповнолітньої дитини не приймає, не цікавиться його навчанням і здоров`ям, з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги на утримання сина не надає.

В свою чергу, у позивача з моменту ухвалення рішення суду від 14.05.2014 р. щодо визначення місця проживання його сина разом із відповідачем, змінилися умови проживання, він мешкає у власному помешканні, на подвір`ї його домогосподарства знаходяться два житлові будинки, придатні для життя, в одному проживає мати позивача, а в іншому позивач проживає разом із сином, який обладнаний усіма зручностями.

Наразі, пріоритетом в житті для позивача є син ОСОБА_5 , його психоемоційний стан та благополуччя, а тому він просить суд офіційно у відповідності до норм чинного законодавства визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_5 разом із ним.

06.05.2019 р. представником відповідача ОСОБА_6 до суду було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що дана позовна заява є необґрунтованою, оскільки вона подана в інтересах матері позивача, з якою проживає неповнолітній ОСОБА_5 , та з метою уникнення позивачем відповідальності за невиконання рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14.05.2014 р., яким визначене місце проживання дитини разом із ОСОБА_4 , тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обґрунтувавши вищенаведеним та просив їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та пояснила, що неповнолітній ОСОБА_5 з народження проживає разом із батьком в с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області, а тому в його інтересах проживати далі саме з позивачем, оскільки для нього створено всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Разом із дитиною також проживає його бабуся, мати позивача, з якою у нього склалися довірливі та щирі стосунки. В свою чергу відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не спілкується з нею, аліменти, призначені рішенням суду не виплачує. Востаннє відповідач зустрічалася із сином більше одного року тому.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вважаючи позов таким, що носить штучний характер. На обґрунтування своєї позиції посилався на те, що доводи позовної заяви щодо зміни життєвих умов позивача та його прагнення займатися вихованням дитини є безпідставними, оскільки насправді ОСОБА_1 мешкає у власному помешканні разом зі своєю новою сім`єю, а син ОСОБА_5 проживає разом із бабусею в іншому житловому будинку, який розташований на одному подвір`ї. Вказане свідчить про відмову позивача належним чином виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини. Також позивач фізично не має можливості виконувати свої обов`язки по відношенню до сина, оскільки періодично на тривалий період виїжджає до Республіки Німеччина на заробітки. При цьому звернув увагу суду на те, що рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06.05.2014, яким визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_4 та яке було предметом розгляду суду апеляційної інстанції і залишено в силі, встановлено факт добровільної відмови позивача від своїх батьківських прав з виховання та утримання сина. Вказане рішення суду залишилося без виконання, оскільки позивач та його батьки чинять відповідачу перешкоди. На даний час ОСОБА_4 створила нову сім`ю і проживає разом з чоловіком та двома дітьми (дочкою та сином) в смт. Кострижівка Заставнівського району Чернівецької області. Із сином від першого шлюбу ОСОБА_7 ні теперішній чоловік ОСОБА_4 , ні їх спільні діти не знайомі. Маючи намір зустрітися із сином відповідач приходила в дитячий садочок та школу, проте їй перешкоджали у спілкуванні з дитиною.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Заставнівської РДА Чернівецької області Пендюр В.М. в судовому засіданні пояснив, що в основу висновку щодо доцільності проживання неповнолітнього ОСОБА_5 разом із матір`ю ОСОБА_4 , який було надано на вимогу суду з метою розв`язання даного спору, лягло рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14.05.2014, акт обстеження матеріально-побутових умов матері ОСОБА_4 та відсутність інформації щодо матеріального стану батька ОСОБА_1 . Також висловив міркування, що неприязне відношення дитини до матері зумовлене поведінкою батьків позивача, які негативно налаштували хлопчика проти матері. Разом із тим, вказав, що із розмови із неповнолітнім ОСОБА_7 , йому стало відомо, що останній бажає проживати разом із сестрою та братом по лінії матері, проте вказану розмову не було ніде зафіксовано. Акт оцінки потреб дитини та її сім`ї працівниками служби у справах дітей не складався. Із чоловіком матері дитина не знайома, відносини дитини із мачухою не з`ясовувалися. На засідання комісії по вирішенню питання з приводу визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5 викликалася матір дитини, проте вона не з`явилася. Обстеження умов проживання відповідача службою у справах дітей не проводилося.

Крім того, в судовому засіданні за клопотаннями представника позивача були допитані свідки.

Так, будучи допитаним в якості свідка ОСОБА_8 , суду показав, що він проживає по сусідству із сім`єю позивача і знайомий з ними давно. На даний час позивач проживає з дружиною, їх спільним сином, сином позивача від першого шлюбу та донькою дружини від першого шлюбу. Відомо, що син ОСОБА_9 проживає разом із бабусею в житловому будинку, а позивач з дружиною в іншому будинку, які розташовані на одному подвір`ї. Дитина завжди доглянута. Він не бачив, щоб відповідач приходила до господарства позивача та щоб їй чинилися будь-які перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Свідок ОСОБА_1 , мати позивача, суду показала, що у них із відповідачем склалися неприязні відносини. Відповідач жодного разу не проявила ініціативи, щоб прийти та відвідати сина. Лише приходила із представниками виконавчої служби по виконанню рішення суду, щоб відібрати дитину, однак хлопчик відмовився іти з нею. На даний час дитина відвідує загальоосвітній заклад, проте мати жодного разу не відвідала його в школі. З приводу заяви сина, яку він написав у нотаріуса, засвідчивши свою відмову від батьківських прав, пояснила, що вказаний крок ним був зроблений у стані відчаю, оскільки син був пригнічений поведінкою відповідача. Проте згодом він зрозумів свою помилку і змінив відношення до сина, систематично займається його вихованням, матеріально утримує його. У них на подвір`ї є два житлові будинки, в одному будинку проживає позивач зі своєю сім`єю, а вона проживає з внуком в іншому будинку, оскільки дитині звичніше проживати там, де він виріс. З новою сім`єю позивача у онука склалися нормальні та довірливі відносини. Відповідач, починаючи з двохрічного віку дитини, взагалі не займається його вихованням та утриманням.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, покази свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі в їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з ч.2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч.ч. 6, 8, 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 10.01.2011 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Заставнівського районного управління юстиції Чернівецької області (а.с.21).

З 21.08.2008 р. по 31.01.2011 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 31.01.2011 р. розірвано (а.с.10).

Встановлено, що після розірвання шлюбу між батьками неповнолітнього ОСОБА_5 склались неприязні відносини. Сторони проживають окремо, згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина між ними не досягнуто.

Як передбачає ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У відповідності до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

За правилами ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

З матеріалів справи вбачається, що одразу після розірвання шлюбу сторони самоусунулися від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини ОСОБА_5 , залишивши його під опікою та всеціло на утриманні батьків позивача ОСОБА_10 та ОСОБА_1 . Зокрема, позивач ОСОБА_10 згідно нотаріально посвідченої заяви від 11.12.2012 р. відмовився від батьківських обов`язків щодо виховання і утримання свого малолітнього сина, а відповідач ОСОБА_11 переїхала проживати до іншого місця проживання. Вказані обставини встановлені рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 13.09.2013, яким призначено стягнення аліментів з ОСОБА_12 на користь батька позивача ОСОБА_10 на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11-12).

В подальшому рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06.05.2014 р., ухваленого за наслідками розгляду позовної заяви ОСОБА_11 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, було визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з його матір`ю ОСОБА_12 (а.с.13-14).

Посилаючись на те, що ОСОБА_12 , з січня 2011 р. не проживає з сім`єю та не бере жодної участі у вихованні сина ОСОБА_5 , а також, будучи попередженою рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17.07.2013 р. про необхідність змінити ставлення до виховання сина, з моменту винесення даного рішення жодного разу не відвідувала сина і будь-яким іншим чином не проявляла інтересу до його життя, батько позивача ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_12 батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_13 . Проте суд, врахувавши, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, з урахуванням інтересів дитини, беручи до уваги характер винної поведінки матері, яка була зумовлена наявністю певних перешкод у спілкуванні з дитиною та взявши до уваги висловлений ОСОБА_12 намір в подальшому належно виконувати свої обов`язки щодо виховання дитини, рішенням від 18.07.2014 р. відмовив у задоволенні позову ОСОБА_10 , задовольнивши зустрічну вимогу ОСОБА_11 про відібрання малолітнього ОСОБА_5 та передання його матері по місцю її проживання (а.с.15-18).

Із письмових пояснень ОСОБА_4 , які були надані нею особисто у відділ виконавчої служби 28.02.2018 р. (а.с.20) вбачається, що причиною несплати нею аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , які стягуються із неї згідно рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 13.09.2013 р., є невиконання батьками позивача рішення суду про передання дитини їй по її місцю проживання.

З акту обстеження матеріально - побутових умов сім`ї позивача ОСОБА_1 від 14.11.2018 р., затвердженого сільським головою Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області Бойчуком В.Д., вбачається, що неповнолітній ОСОБА_5 , 2008 р.н. станом на 14.11.2018 р. проживає разом із батьком ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_1 у житловому будинку, що належав покійному батьку позивача (а.с.22), який складається з трьох житлових кімнат та забезпечений газо- та водопостачанням.

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї відповідача ОСОБА_4 від 24.04.2019 р., затвердженого селищним головою виконавчого комітету Кострижівської селищної ради Заставнівського району Чернівецької області Старко В.Я., вбачається, що сім`я ОСОБА_4 складається із чоловіка ОСОБА_14 , та дітей: сина - ОСОБА_15 , 2015 р.н. і доньки - ОСОБА_16 , 2018 р.н. (а.с.75). Сім`я проживає в гуртожитку, який перебуває у комунальній власності, кімнати не приватизовані. Дохід сім`ї складається із соціальної допомоги.

Позивач ОСОБА_1 , будучи допитаним в якості свідка, суду показав, що з відповідачем вони одружилися у 2008 р. та проживали в будинку його батьків, в окремій кімнаті, на протязі двох років. За час спільного проживання у них народився син ОСОБА_9 , 2008 р.н. В 2010 р. вони розпочали будівництво іншого житлового будинку на території домогосподарства його батьків, а в січні 2011 р. розлучились. Після розірвання шлюбу син ОСОБА_9 залишився проживати разом із ним, оскільки відповідач не хотіла забирати сина. Після чого хлопчик проживав з його (позивача) батьками, а він проживав в м. Чернівці. Вказав, що біля року він не приймав участі у вихованні дитини, написав заяву про відмову від батьківських прав, яку посвідчив у нотаріуса, проте потім пожалкував про такий вчинок і змінив свою поведінку. На даний час у нього з сином дружні і довірливі відносини. Його теперішню дружину син називає по імені, відносини між ними також нормальні. Пояснив, що син ОСОБА_9 разом із ними (дружиною та двома дітьми) харчується, проводить дозвілля, проте його речі зберігаються у будинку бабусі, який розташований на території одного домогосподарства, де він і ночує. Вказані обставини зумовлені тим, що син дуже прив`язаний до його матері, оскільки вона змалечку доглядала за ним. Матеріальним забезпеченням хлопчика займається він особисто. Про рішення суду щодо визначення місця проживання дитини із матір`ю та відібрання від нього дитини йому відомо, проте перешкод відповідачу він не чинив. Також пояснив, що минулого року він виїжджав за кордон на заробітки, де перебував на протязі 1, 5 місяця, проте надалі не планує більше туди виїжджати. До суду позивач звернувся для того, щоб офіційно оформити право проживання сина разом із ним.

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї ОСОБА_1 (матері позивача) від 08.04.2019 р., вбачається, що до складу її сім`ї входить син ОСОБА_1 , 1985 р.н. та онук ОСОБА_5 , 2008 р.н. Перевіркою встановлено, що у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , для дитини створені всі необхідні умови для здорового та всебічного розвитку, а саме: є спальне місце, місце для підготовки домашніх завдань, одяг, продукти харчування (а.с.80).

Згідно із п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

За приписами ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами, зокрема у спорі щодо її виховання, місця проживання.

Судом враховано міжнародні та національні правові норми, якими визначено, що до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя, зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20.11.89 р. "Про права дитини" (ратифікована Україною 27.02.91 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

На виконання вказаних вимог законодавства, суд з метою з`ясування думки дитини з приводу того, з ким із батьків вона бажає проживати, надав в судовому засіданні слово неповнолітньому ОСОБА_5 , якому на час розгляду справи виповнилося 11 років.

Так, неповнолітній ОСОБА_5 суду пояснив, що з народження він проживає в с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області. На даний час його сім`я складається із батька, його дружини ОСОБА_17 , молодшого брата - ОСОБА_18 та сестри ОСОБА_19 , з якими у нього склалися взаємні доброзичливі відносини. Батько піклується про нього, повністю забезпечує його необхідними речами: одягом, предметами домашнього вжитку, шкільним приладдям. Йому відомо, що у його мами є інший чоловік, з яким у неї народилося двоє дітей, проте він їх ніколи не бачив і йому невідомі їх імена. Минулого літа він випадково зустрів маму у м. Заліщики Тернопільської області, більше він її не бачив. При цьому зазначив, що його матері відомий його номер телефону, також він зареєстрований у соціальних мережах, а тому вона за бажання могла б безперешкодно з ним зв`язатися, проте вона не здійснила жодних дій, які б свідчили про прояви матір`ю інтересу до його життя. Також пояснив, що на даний час він відвідує місцеву школу, там у нього склалися хороші стосунки з однокласниками, друзями, на батьківські збори завжди ходить його батько. Вдома він харчується з батьком, проводить з ним дозвілля, проте ночує у будинку бабусі і фактично розміщений у її будинку, оскільки звик до неї змалечку.

Відповідно до ч.7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Суд, з цього робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Для гармонійного морального та психічного розвитку дітей необхідні стабільні умови проживання, відчуття захищеності, підтримка найближчих для них людей, якими вони вважають обох батьків.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства». За змістом статей 15,18 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків, або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Статтею 14 Закону України „Про охорону дитинства" передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналізуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що будь-хто з батьків не наділений пріоритетним правом на проживання з дитиною.

З аналізу вищезазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.

Згідно ч. 4, 5 ст. 19 СК України передбачена обов`язкова участь органу опіки та піклування при розгляді спору щодо місця проживання дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З наданого суду висновку про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , №01-39/21-863 від 06.05.2019 р., вбачається, що служба у справах дітей Заставнівської РДА Чернівецької області з огляду на те, що рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06.05.2014, яким визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_20 та рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 18.07.2014р. про відібрання дитини на даний час не скасовано і вони мають юридичну силу - вважає за недоцільне визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 (а.с.62).

Проте, вказаний висновок служби у справах дітей Заставнівської РДА Чернівецької області не може бути взятий судом до уваги, оскільки він грунтується на обставинах, які були встановлені ще в 2014 році, містить посилання виключно на рішення суду, якими було попередньо визначено місце проживання дитини із матір`ю та зобов`язано передати їй дитину, та не містить жодних відомостей про вжиття службою у справах дітей заходів, спрямованих на отримання інформації, необхідної для прийняття відповідного рішення у відповідності до фактичних обставин справи.

Суд вважає, що служба у справах дітей, визначивши вказаним висновком за недоцільне проживання дитини із батьком, не прийняла до уваги та не надала жодної оцінки доводам позивача щодо його прагнення виховувати сина, а також той факт, що дитина все своє життя прожила в родині батька, а тому зазначений висновок є необґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини.

Висновок про визначення місця проживання дитини є дорадчим і не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо місця проживання дітей. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про місце проживання дітей.

З урахуванням наведеного, вислухавши пояснення сторін та покази свідків, дослідивши подані до суду документи щодо умов проживання батьків та отриманих доходів, враховуючи те, що з народження дитина, проживає разом із батьком та бабусею, відвідує загальноосвітній заклад, у якому у неї вже склалися міцні соціальні зв`язки, суд приходить до висновку, що підстав для зміни фактичного місця проживання дитини, не вбачається.

Досліджені в судовому засіданні докази, у своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_1 є дбайливим батьком, який усвідомлює повну відповідальність за життя, здоров`я і безпеку свого сина, благополуччя дитини є найвищим його пріоритетом у житті, він прагне забезпечити сину стабільність та розвиток.

В той же час, як встановлено в судовому засіданні участь матері ОСОБА_4 у вихованні сина була недостатньою. Основну частину свого життя дитина проживала та зростала в родині батька, виховувалась ним та бабусею.

Доводи представника відповідача про те, що позивачем та його матір`ю створені відповідачу такі умови, за яких вона позбавлена можливості виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітнього сина не знайшли свого підтвердження у суді, відповідач не надала суду жодних обґрунтованих та достатніх доказів, які б свідчили про її бажання приймати участь у вихованні та утриманні сина.

Натомість встановлено, що відповідач, маючи можливість спілкуватися із сином за допомогою засобів комунікації та соціальних мереж, жодного разу не проявила інтерес до його життя та протягом тривалого часу не вчинила жодних дій, щоб налагодити з ним відносини.

Також суд звертає увагу на поведінку ОСОБА_4 під час судового розгляду даної справи, яка жодного разу не з`явилася в судове засідання та проявляла байдужість у спілкуванні зі своїм представником.

Дані обставини взяті судом до уваги під час дослідження доказів та надання їм відповідної оцінки, як небажання матері брати участь у вихованні та утриманні сина ОСОБА_5 .

При ухваленні даного рішення суд враховує вимоги п. 2 Декларації прав дитини про те, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини.

З огляду на наведене суд вважає, що визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з батьком ОСОБА_1 найбільше відповідатиме інтересам дитини, де з урахуванням взаємовідносин сторін створено всі необхідні умови для належного розвитку дитини, забезпечення всіх її потреб та з огляду на саме бажання дитини проживати разом з батьком, а тому позовні вимоги слід задовольнити.

При цьому суд звертає увагу, що не зважаючи на визначення судом місця проживання дитини, обоє батьків зобов`язані приймати участь в утриманні та вихованні дитини і не поглиблювати конфліктну ситуацію, захищаючи свої власні інтереси, а намагатись проявляти справжню турботу, реалізовувати свої права шляхом домовленості і забезпечити належні умови для розвитку свого сина.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа служба у справах дітей Заставнівської РДА про визначення місця проживання неповнолітньої дитини задовольнити повністю.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду через Заставнівський районний суд Чернівецької області.

Дата складення повного судового рішення 05.12.2019 року.

Суддя Ярослав СТРІЛЕЦЬ