ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9339/19 Справа № 202/4916/17 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи його тим, що 01.08.2008 року між ЗАТ ОТП Банк (на теперішній час ПАТ ОТП Банк) та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ML-307/171/2008, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 47365,00 швейцарських франків зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 4,4% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 02.08.2021 року. Зобов`язання ОСОБА_1 були забезпечені шляхом укладання з ОСОБА_2 договору поруки № SR-307/11-1/2008 від 01.08.2008 року, у зв`язку з чим вони є солідарними боржниками. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором станом на 09.06.2016 року виникла заборгованість у розмірі 288115,58 грн.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 288115,58 грн. та судові витрати у справі.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором (тіло кредиту) у розмірі 217303 грн. 43 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» судовий збір у розмірі 3259,55 грн. У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

ПАТ «ОТП Банк» відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2019 року в оскаржуваній частині без змін.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.08.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», який в подальшому змінив назву на ПАТ «ОТП Банк», та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ML-307/171/2008, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 47365,00 швейцарських франків зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 4,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 02.08.2021 року.

З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки № SR-307/171-1/2008 від 01.08.2008 року.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань з повернення кредиту виникла заборгованість.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.01.2018 року по справі за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 було призначено судово-економічну експертизу.

Відповідно до висновку судового експерта № 115е/18 від 17.04.2018 року заборгованість по тілу кредиту у розмірі 268486,92 грн. та по відсоткам у розмірі 19628,66 грн. документально не підтверджується. У вказаному висновку зазначено, що сума, сплачена 03.09.2012 року ОСОБА_1 у розмірі 5500,25 грн. не відображена в банківській виписці та не списана у погашення платежу по кредитному договору; сума у розмірі 28,70 грн. вказана у банківській виписці, однак не списана в погашення платежу. Відповідно до висновку сума заборгованості по тілу кредиту станом на 03.03.2016 року складає 222832,38 грн.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 217 303,43 грн. (222832,38 грн. - 5500,25 грн. - 28,70 грн.).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів відсотків за користування кредитом у розмірі 19 628,66 грн., суд посилався на те, що позивачем не надано на підтвердження розміру заборгованості за відсотками належних та допустимих доказів. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній здійснений станом на 03.03.2016 року, в той час як позивач просив суд стягнути з відповідачів заборгованість за відсотками станом на 08.06.2016 року. Крім того, відповідно до висновку судового експерта розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 19628,66 грн. документально не підтверджується.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, як з солідарного боржника, суд виходив з наступного.

Статтею 4 договору поруки № SR-307/171-1/2008 від 01.08.2008 року визначено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань в повному обсязі.

Судом встановлено, що 15.06.2016 року позивачем була направлена на адресу відповідачів досудова вимога про дострокове повернення кредиту, відповідно до якої останнім було запропоновано достроково погасити заборгованість за кредитним договором протягом 30 календарних днів з дня направлення Банком цієї вимоги.

Пред`явивши вказану досудову вимогу до відповідачів про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, Банк фактично змінив строк виконання основного зобов`язання, встановивши його у 30 календарних днів з дня направлення вимоги, тобто з 15.06.2016 року до 15.07.2016 року.

Оскільки договором поруки № SR-307/171-1/2008 від 01.08.2008 року фактично не встановлено строк його дії, строк виконання основного зобов`язання настав 15.07.2016 року, а позивач звернувся до суду з цим позовом до поручителя лише 25.07.2017 року, тобто після спливу строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин між сторонами), суд дійшов висновку про відмову у стягненні заборгованості за кредитом з ОСОБА_2 , як з солідарного боржника.

Колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення заборгованості за кредитним договором (тіло кредиту) та судового збору, оскільки в іншій частині рішення суду апелянтом не оскаржується.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд, крім висновку експертизи, не звернув належної уваги на розрахунки ОСОБА_1 , які були нею надані в суді першої інстанції. Вважає, що сплачена сума прострочених процентів необгрунтована у розмірі 89148,69 грн. та має бути списана як сплачене тіло кредиту, оскільки сума тіла кредиту погашалася нерівними частинами, що підтверджується даними розрахунку заборгованості за кредитним договором та даними графіків платежів. Апелянт в своїй скарзі надає свій розрахунок залишку суми заборгованості по тілу кредиту, який складає 95 154,00 грн. У зв`язку з чим, апелянт вважає, що оскаржуваним рішенням необгрунтовано було завищено суму заборгованості ОСОБА_1 по тілу кредиту на 122 149,43 грн.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Тобто, серед джерел доказів, відповідно до ст. 76 ЦПК України, крім іншого, є висновок експерта.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі, зокрема для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.01.2018 року по справі за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 було призначено судово-економічну експертизу. Відповідно до висновку судового експерта № 115е/18 від 17.04.2018 року заборгованість по тілу кредиту у розмірі 268486,92 грн. та по відсоткам у розмірі 19628,66 грн. документально не підтверджується. У вказаному висновку зазначено, що сума, сплачена 03.09.2012 року ОСОБА_1 у розмірі 5500,25 грн. не відображена в банківській виписці та не списана у погашення платежу по кредитному договору; сума у розмірі 28,70 грн. вказана у банківській виписці, однак не списана в погашення платежу. Відповідно до висновку сума заборгованості по тілу кредиту станом на 03.03.2016 року складає 222832,38 грн.

Відповідно до ст.ст. 526,530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, розмір якої підтверджується розрахунком заборгованості та висновком судового експерта. А тому, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 217 303,43 грн. (222832,38 грн. - 5500,25 грн. - 28,70 грн.).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції не позбавлена була права, в разі незгоди із висновком експерта, заявити вмотивоване клопотання про проведення додаткової або повторної експертизи, відповідно до приписів ст. 103 ЦПК України, але своїм процесуальним правом не скористалася.

Таким чином, незгода апелянта з висновком експерта є виключно особистою не згодою з фактичними обставинами справи, які були досліджені судом та судовим експертом.

А тому, розрахунки, наведені апелянтом в своїй скарзі, не заслуговують на увагу та не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду.

У зв`язку з вищезазначеним, також безпідтавними є доводи апелянта щодо скасування рішення суду в частині судового збору.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2019 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави суму відстроченого судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 4889 грн. 33 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова