Дата документу 13.03.2019 Справа № 333/2814/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/2814/18 Головуючий у 1 інстанції: Круглікова А.В.
провадження № 22-ц/807/1092/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 у особі представника ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району як орган опіки та піклування, районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_5 звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у справі в період часу з 25.04.2012 року по 30.04.2014 року. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею та знаходиться на її утриманні.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя з відповідача стягнуті на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7, але ОСОБА_3 аліменти самостійно не сплачує. Також він не цікавиться життям дитини, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з сином, не приймає участі у його вихованні.

28.02.2017р. вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, між яким та її сином склалися добрі родинні відносини. Малолітній ОСОБА_7 вважає ОСОБА_5 своїм батьком, а останній має намір усиновити ОСОБА_7 в подальшому, що відповідає інтересам дитини у вихованні в повній родині.

Враховуючи те, що відповідач у справі жодним чином не був позбавлений можливості приймати участі у вихованні дитини, вона не чинила будь-яких перешкод у спілкуванні батька з дитиною, однак ОСОБА_3 ухиляється від виконання батьківських обов'язків, позивач просила суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2018 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 у особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким відмовити у задоволення позову. В скарзі посилається, серед іншого, на безпідставність застосування до нього судом крайніх заходів у вигляді позбавлення його батьківських прав, в той час як його участь у спілкуванні з сином і його вихованні залежала від об»єктивних обставин - його роботи за межами України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що посилання відповідача як на перешкоди у спілкуванні з дитиною на об»єктивні факти, наразі і є свідчення про неналежне виконання ним своїх батьківських обов»язків. Відповідач не забрав дитину з пологового будинку, не мав довіри, що дитина походить від нього, не повернувся в Україну для виховання дитини після встановлення свого батьківства відносно неї. Тому вважає, що суд в такому разі прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, кожен з яких наполягав на своїй позиції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що з 25.04.2012р. сторони перебували у шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження від 21.08.2014 року серії НОМЕР_1, актовий запис № 404 (а.с. 17). Шлюб розірвано рішення суду від 30.04.2014р.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19.02.2015 року у справі № 332/332/15-ц, яке набуло законної сили 03.03.2015 року (а.с.172), позовні вимоги ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_3 аліментів задоволено. Згідно з вказаним рішенням з ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1 032 грн. та аліменти на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 1 218 грн.

28.02.2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (ОСОБА_5) ОСОБА_10 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2, актовий запис № 128 (а.с. 18).

Як вбачається з довідок про реєстрацію місця проживання особи від 14.05.2018 року за №№ 04-26/2-5163, 04-26/2-5164 (а.с. 14-15), малолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований та фактично проживає з матір'ю - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3

Після дослідження наявних у справі доказів, суд вважав, що факт ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов'язків відносно малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, повністю знайшов своє підтвердження.

Судом наведені на обґрунтування цього висновку наступні аргументи.

Так, розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 07.07.2015 року № 232р. встановлено графік спілкування батька ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, щосереди, а також в день його народження (ІНФОРМАЦІЯ_4), Новий рік, Різдво та Пасху по 3 години за попередньою домовленістю між батьками та в присутності матері - гр. ОСОБА_9 (а.с. 13).

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05.04.2018 року у справі № 333/6772/17 позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон задоволено. Згідно з вказаним рішенням позивачу надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Мексиканських Сполучених Штатів неповнолітньої дитини - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_3, в період з 15.01.2018 року по 31.05.2018 року.

За змістом вказаного рішення судом встановлено, що ОСОБА_5 не має можливості отримати згоду відповідача ОСОБА_3 на виїзд дитини за кордон з метою відпочинку та оздоровлення, оскільки останній місце свого фактичного постійного проживання позивачу не повідомляє та ухиляється від спілкування з останньою (а.с. 74-75).

Відповідно до довідки від 18.05.2018 року, виданої лікарем КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» ОСОБА_11, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, спостерігається в КУ «ЦПМСД № 4» від народження. Догляд за дитиною від народження і по теперішній час здійснює мати. ОСОБА_3, який був зареєстрований як батько дитини, участі у вихованні, лікуванні та догляді не приймає. На прийом в дитячу поліклініку КУ «ЦПМСД» завжди приходила мати. Вказаний як батько ОСОБА_3 поліклініку ніколи не відвідував (а.с. 10).

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, відвідує секцію з футболу (ФК «Титан-Металург») комунальної установи «Заводський районний фізкультурно-спортивний комплекс» з 10.05.2017 року, що підтверджується довідкою від 18.05.2018 року № 128, виданою директором КУ «Заводський районний фізкультурно-спортивний комплекс» Запорізької МР.

Згідно вказаної вище довідки, при прийомі дитини до секції з футболу батько ОСОБА_3 не був присутній та не брав участі у вихованні дитини, не приводив та не забирав ОСОБА_7 з секції по футболу, жодного разу батько не з'являвся у приміщені футбольного закладу, не брав участі у заходах, які проводились ФК «Титан-Металург» (а.с. 11).

Відповідно до довідки від 30.05.2018 року б/н, виданої директором дитячого розвиваючого центру Єврейський громадський центр «Мазаль ТОВ» імені ОСОБА_12, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, відвідує групу дитячого розвитку «Почемучки» з 01.09.2016 року. При прийомі дитини до групи дитячого розвитку «Почемучки» батько ОСОБА_3 не був присутнім, не бере участі у вихованні дитини, не приходив та не забирав дитину з групи дитячого розвитку, жодного разу батько дитини не з'являвся у приміщені центру, не брав участі у заходах, які прово-

дились педагогами дитячого центру (а.с. 9).

Як вбачається з довідки, виданої за підписом завідувача дитячим навчальним закладом № 256, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, відвідує дитячий садок № 256 з 12.09.2016 року. При прийомі в дитячий садок батько ОСОБА_3 не був присутній. В книзі «Прибуття дітей до дитячого закладу» ОСОБА_3 був зареєстрований як батько дитини, але не бере участі у вихованні дитини, не відвідує батьківські збори, не приводить та не забирає дитину, не бере участі у заходах,

які проводив дитячий садок разом з батьками (а.с. 12).

З наявних в матеріалах справи розрахунків заборгованості по аліментам від 23.03.2018 р. (а.с. 36), від 08.05.2018 р. (а.с. 7) та від 17.07.2018 року (а.с. 34), за підписом державного виконавця Комунарського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області, ОСОБА_3 станом на 28.02.2018 р., 30.04.2018 р. та 30.06.2018 року мав загальну заборгованість зі сплати аліментів в сумі 3 883,61 грн., 5 947,61 грн. та 8 011,61 грн. відповідно.

Також судом були допитані свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16

Згідно з висновком районної адміністрації Запорізької МР по Комунарському району від 08.11.2018 року № 1995/01-32/05 «Щодо розв»язання спору про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н.» комісією з питань захисту прав дитини встановлено, що відповідач у справі з 2012 року та по цей час мешкає в Російській Федерації. Останній заперечує проти позбавлення його батьківських прав, бажає приймати участь у вихованні сина. Планує в грудні-січні 2018-2019 року приїхати на постійне місце проживання до України та повноцінно займатися дитиною. Під час приїзду в м. Запоріжжя спілкувався з дитиною, в 2015 році бачив дитину в останнє, також спілкувався по скайпу, коли дитина була у його матері, з літа 2017 року позивач дитину бабусі ОСОБА_17 не дає. У зв'язку з тим, що позивач під час тимчасового перебування відповідача у м. Запоріжжі перешкоджала спілкуванню з сином, в липні 2015 року ОСОБА_3 звертався до органу опіки та піклування Заводського району м. Запоріжжя про встановлення графіку спілкування, про що було прийнято відповідне розпорядження від 07.07.2015 року № 232р. Відповідач аліменти на утримання сина сплачує, станом на 31.10.2018 року заборгованість відсутня. Враховуючи викладене, бажання батька опікуватись дитиною, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, комісія дійшла висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 126).

Розглянувши наведений вище висновок районної адміністрації Запорізької МР по Комунарському району від 08.11.2018 року №1995/01-32/05, суд визнав його недостатньо обґрунтованим, оскільки на комісії ОСОБА_3 особисто не був присутній та пояснень про свої наміри щодо участі у вихованні дитини не надавав, а такі висновки комісією зроблені лише на підставі проведеної бесіди з бабусею дитини по лінії батька - ОСОБА_17.

Дослідивши всі вище перелічені докази у справі, суд визнав доведеним факт свідомого нехтуванням відповідачем своїми батьківськими обов»язками, тому позбавив його батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_7.

В апеляційній скарзі відповідач, серед іншого, зазначає, що суд, зосередившись на встановленні його бездіяльності щодо виконання батьківських обов»язків, не вмотивував, яким інтересам дитини відповідає позбавлення його батьківських права щодо неї, а також не навів доказів, які б безспірно свідчили саме про його умисне ухилення від виховання сина.

Згідно із ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 2 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст.12 вказаного Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями норм Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Відповідно до ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Судом наведені роз»яснення, надані в пунктах 15, 16 постанови Пленуму ВСУ № 3 від 20.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» щодо обставин, які можуть свідчити про наявність факту ухилення батьків від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини та необхідності повного та всебічного дослідження обставин у такій категорії справ, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Між тим, на інші роз»яснення цієї постанови судом уваги не звернуто, хоча вони містять наразі саме визначні постулати, які кореспондуються з положеннями статті 3 Конвенції «Про права дитини» щодо забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Отже, позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

На цьому наголошує і практика ЄСПЛ, і практика Верховного Суду.

Так, ЄСПЛ у рішенні по справі «HUNT v. UKRAINE» зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв»язків із сім»єю, крім випадків, коли сім»я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною ( справа «MAMCHUR v. UKRAINE»).

Тому при розгляді справ такої категорії слід встановити: наявність винної поведінки батька щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків, а також, чи можливо змінити його поведінку в кращу сторону, чи сприяє захисту інтересів дитини позбавлення її права на батьківське піклування одного з батьків та яке ставлення самої дитини до свого батька.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитись не лише в невиконанні батьком обов»язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов»язки.

Оскільки позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відпо-відальності, то застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявились безрезультатними.

При розгляді цієї справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов»язків умисно, тобто, що він систематично, незаважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов»язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними і допустимими доказами у справі.

Так, у справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів поліції, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження, зокрема, з боку органу опіки та піклування.

Навіть комісія з питань захисту прав дитини встановила, що відповідач у справі з 2012 року та по цей час мешкає в Російській Федерації, заперечує проти позбавлення його батьківських прав, бажає приймати участь у вихованні сина, планує в грудні-січні 2018-2019 року приїхати на постійне місце проживання до України та повноцінно займатися дитиною.

Але суд не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав лише з тих підстав, що інтереси відсутнього у зв»язку із характером роботи батька ОСОБА_3 представляла його матір ОСОБА_17

Проте, остання саме висловлювала не свою особисту позицію, а позицію самого ОСОБА_3, про що він підтвердив в обґрунтуванні своєї скарги.

Безпідставно не прийнято судом до уваги і той факт, що у 2015р. відповідач звертався до органу опіки та піклування з питання встановлення йому порядку спілкування з дитиною через перешкоди з боку колишньої дружини, та за його заявою приймалось відповідне рішення.

Те, що свідки ОСОБА_13 і ОСОБА_14 не бачили спілкування ОСОБА_3 з дитиною ОСОБА_7, та в довідках з дитсадку, розвиваючого центру та футбольного клубу, які відвідує малолітній ОСОБА_7, зазначається про те, що ОСОБА_3 жодного разу не з»являвся у них, не свідчить про невиконання відповідачем батьківських обов»язків, оскільки, як було встановлено в ході розгляду справи, останній з 2012р. працює за межами України за характером роботи.

На теперішній час в засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 надав пояснення, що повернувся до України, та бажає приймати участь у вихованні сина.

При цьому, інші свідки ОСОБА_15, ОСОБА_16 пояснювали, що бачили спілкування ОСОБА_3 через скап, а також особисто у 2015, коли він приїздив в Україну.

На теперішній час ОСОБА_3 не має також і заборгованості по аліментам, які він сплачував майже регулярно.

Отже, вбачається, що вся сукупність зібраних доказів свідчить про те, що відповідачу не байдуже до долі дитини, як помилково вважав суд, не врахувавши об»єктивну неможливість відповідача через характер роботи в іншій країні приймати активну участь у вихованні сина.

Жоден учасник справи не казав про умисне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов»язками, та матеріали справи не свідчать про винні дії відповідача або його повне і безпідставне самоусунення від виховання сина.

Таким чином, суд у цій справі не врахував того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов'язки, та того, що до батька раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання сина, а факт звернення ним до органу опіки та піклування з приводу перешкод у спілкуванні з сином, заперечення ним позовних вимог про позбавлення батьківських прав та оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку свідчить про наявність у нього бажання піклуватись про свого малолітню дитину.

Відтак, колегія вважає, що у цій справі за вищенаведеними обставинами на теперішній час не встановлено підстав для застосування такої крайньої міри як позбавлення батька батьківських прав відповідача відносно малолітнього сина ОСОБА_18.

Тому колегія визнає апеляційну скаргу обґрунтованою та у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 у особі представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2018 року у цій справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 березня 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кочеткова І.В.