КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді І інстанції - Волошин В.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/375/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого суддя: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про поновлення строків позовної давності, визнання недійсним розпорядження про приватизацію житла, свідоцтва про право власності на житло,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 та з урахуванням уточнених позовних вимог просила : поновити строки позовної давності для звернення до суду з вимогами про визнання частково незаконними розпорядження про приватизацію житла та свідоцтва про право власності на житло; визнати недійсним розпорядження № 27817 від 26 травня 2000року Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про безоплатну передачу у власність ОСОБА_3 41/100 частин комунальної квартири за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право на житло на ім'я ОСОБА_3 41/100 частин в квартирі АДРЕСА_1, виданого 26 травня 2000 року Шевченківською районною державною адміністрацією м. Києва.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що їй та її сину - ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить 20/100 частин квартири НОМЕР_1 у рівних частках на підставі договору купівлі продажу від 19 червня 2001 року та зазначена частка в квартирі складається з кімнати загальною площею 17,3 кв.м., житловою площею 12,2 кв.м.

На думку позивачки розпорядження органу приватизації Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації № 27817 від 26 травня 2000 року про приватизацію частини квартири АДРЕСА_2 та свідоцтво про право на житло на ім'я ОСОБА_3 41/100 частин в квартирі НОМЕР_1, а саме кімнати №2, житловою площею - 13,6 кв.м., у будинку АДРЕСА_1 виданого 26 травня 2000 року Шевченківською районною державною адміністрацією м. Києва порушує її право власності на кімнату № 2 в цій квартирі, оскільки на теперішній час нумерація кімнат в квартирі не впорядкована, і в квартирі маються кімнати з однаковою нумерацією «№2», одна з яких належить третій особі ОСОБА_4, житловою площею 14,0 кв.м. та друга належить позивачці і її сину, житловою площею 12,2 кв.м. Також позивачка просила суд поновити строк позовної давності, оскільки про оспорюване розпорядження та свідоцтво про право власності на житло вона дізналась 24 травня 2013 року, коли отримала ці документи від Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, яку мотивувала тим, що на момент укладення договору купівлі-продажу кімнати №2 в квартирі АДРЕСА_3, з 19 червня 2001 року по 12 вересня 2001 року їй з сином не було відомо про те, що у спірній квартирі є дві кімнати під №2. І що ОСОБА_3 продала ОСОБА_6 кімнату також під номером №2.

Апелянтом зазначено, що після реєстрації у квартирі, нею було отримано технічний паспорт, відповідно до якого не було зазначено чіткої нумерації кімнат, які належали ОСОБА_3

Також апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що у квартирі відсутня нумерація кімнат суперечить інформації, що зазначена у паспорті апелянта та у договорі купівлі-продажу від 19 червня 2001 року, відповідно до яких ОСОБА_2 та її син купили в рівних долях кожний 20/100 частин квартири під АДРЕСА_1

ОСОБА_2 наголошує, що у витребуваних судом матеріалах приватизаційної справи ОСОБА_3 відсутні ордер або договір найму житлового приміщення, які є складовими документами для приватизації, а значить спірне розпорядження видане на ім'я ОСОБА_3 є незаконним.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

21 серпня 2018 року на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_4, в якому вона зазначає проте, що ОСОБА_2 була обізнана про першочергове право на придбання кімнати в комунальній квартирі, але відмовилась скористатись таким правом, а також нею не вбачалось необхідності у відокремленні її частини від іншої частини квартири із загальної частки ОСОБА_3 під час придбання 19 червня 2001 року 20/100 частини квартири.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_2 ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити апеляційну скаргу.

Третя особа у справі ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_8 заперечили щодо доводів апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною та просила залишити без задоволення. Зокрема зазначали, що позивачка не проживала у спірній квартирі та не була в ній зареєстрована на час прийняття рішення про приватизацію, а тому оспорюваним розпорядженням Шевченківської у м. Києві державної адміністрації права не можуть бути порушенні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача, третю особу та її представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції встановив, що квартира АДРЕСА_4, загальною площею 88 кв.м., житловою площею 63,1 кв.м. є комунальною, має житлові кімнати, загальну кухню, туалет та душ. (а.с.151-153 т.1)

На підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» особами, що проживали у зазначеній квартирі на момент приватизації було приватизовано займані житлові приміщення.

Так , 42/100 частин цієї квартири, загальною площею 37,08 кв.м. (житлова - 26,7 кв.м.), було приватизовано на ім'я ОСОБА_9, ОСОБА_10 в рівних частках кожному, згідно розпорядження органу приватизації Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 12 жовтня 2006 року № 6634. (а.с.70,71, 72 т.2)

41/100 частин, загальною площею 36,62 кв.м. (житлова - 25,8 кв.м.), приватизовано на ім'я відповідачки ОСОБА_3, згідно розпорядження органу приватизації Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 26 травня 2000року № 27817 (а.с.73-75 т.2)

17/100 частин, загальною площею 14,44 кв.м. (житлова - 10,4 кв.м.) приватизовано на ім'я ОСОБА_11, згідно розпорядження органу приватизації Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 червня 2002 року № 31285. (а.с. 76-78 т.2)

Судом також встановлено, що на підставі розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 26 травня 2000 року № 27817, відповідачці ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на житло на 41/100 частин квартири АДРЕСА_5 (а.с. 171, 172 т. 1).

19 червня 2001 року між позивачкою ОСОБА_2, її сином ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір купівлі - продажу 20/100 частин квартири, відповідно до п. 1 якого відповідачка, як продавець продала, а покупці: позивачка, її син купили в рівних долях кожний 20/100 частин квартири АДРЕСА_6. Вся квартира складається з п'яти жилих кімнат жилою площею 62,3 кв.м, загальною площею 88,3 кв.м., відчужувалась одна кімната загальною площею 17,3 кв.м, житловою площею 12, 2 кв.м., що складає 20/100 частин квартири. Частина квартири, яка відчужувалась належала відповідачці на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної державної адміністрації м. Києва 26 травня 2000року, згідно розпорядження від 26 травня 2000 року за № 27817 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 20 червня 2000 року за реєстровим № 969. Умови укладеного договору купівлі - продажу 20/100 частин квартири від 19 червня 2001року не містять відомостей, що позивачкою та її сином було придбано у власність саме кімнату № 2 в квартирі АДРЕСА_6. ((а.с. 8 т.1)

З матеріалів справи вбачається, що 13 вересня 2001 року між відповідачкою ОСОБА_3, як продавцем та ОСОБА_6, як покупцем було укладено договір купівлі - продажу 21/100 частин квартири АДРЕСА_6, відповідно до якого останнім було набуто у власність решта частки квартири, яка належала відповідачці на праві приватної власності і яка складалась з кімнати, загальною площею 19,12 кв.м., житловою площею -14,0 кв.м.

30 травня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_6 передав належну йому на праві власності 21/100 частину квартири АДРЕСА_6 у власність ОСОБА_12, а остання зобов'язувалась довічно повністю матеріально утримувати ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер.

23 червня 2014 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було укладено договір дарування вищезазначеної частки спірної квартири (21/100 частин).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_13 помер, після смерті якого зазначену частку у розмірі 21/100 квартири АДРЕСА_6 успадкувала його мати - ОСОБА_14 (а.с. 233 т.1).

17 листопада 2016 року між ОСОБА_14 та третьою особою ОСОБА_4 було укладено договір дарування частки квартири, відповідно до якого третя особа набула у власність 21/100 частин квартири АДРЕСА_5, яка належала на праві власності ОСОБА_14, як спадкоємцю за законом(а.с. 36 т.2).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка зазначала, що розпорядженням органу приватизації Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації № 27817 від 26 травня 2000 року та свідоцтвом про право власності на житло, порушується її право власності на кімнату № 2, оскільки на теперішній час нумерація кімнат в квартирі АДРЕСА_6 не впорядкована, і в квартирі маються кімнати з однаковою нумерацією «№2», одна з яких належить третій особі ОСОБА_4, житловою площею 14,0 кв.м. та позивачці і її сину, житловою площею 12,2 кв.м.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував своє рішення тим, що позивачка у справі не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що розпорядження органу приватизації Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації № 27817 від 26 травня 2000 року про приватизацію частини квартири АДРЕСА_2 та свідоцтво про право на житло на ім'я ОСОБА_3 41/100 частин в квартирі НОМЕР_1 а саме кімнати №2, житловою площею - 13,6 кв.м., у будинку АДРЕСА_1 виданого 26 травня 2000 року Шевченківською районною державною адміністрацією м. Києва порушує її право власності на кімнату № 2 в цій квартирі.

Колегія суддів повністю погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

Так, згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом положень статті 15 ЦК України право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням указаних норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У відповідності з ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, яка діяла на час приватизації відповідачем спірної квартири - приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 кв.м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 кв.м. на сім'ю.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України &qu8 ;Про приватизацію державного житлового фонду&q?о ; (далі - Закон № 2482-XІІ) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Виходячи з аналізу змісту Закону України &qu>З;Про приватизацію державного житлового фонду&q?о ; у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, а також статті 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі №6-125цс12.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, на час приватизації квартири АДРЕСА_7 її мешканцями - особами, в цій квартирі проживали на час приватизації та мали право на приватизацію в порядку ст. 3,5, 8 Закону України &qu З;Про приватизацію державного житлового фонду&q?о ; (далі - Закон № 2482-XІІ)позивачка ОСОБА_2 в даній квартирі не проживала та права на приватизацію в ній не мала, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених вимог.

Доводи апелянта на те, що при видачі оспорюваного розпорядження Шевченківської у м. Києві районної державної адміністрації № 27817 від 26 травня 2000 року було допущено порушення нумерації кімнат в квартирі, що призвело до повторюваності останніх, не є підставою для скасування судового рішення та не свідчить про порушення прав позивачки, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу 20/100 частин квартири АДРЕСА_6 сторонами було узгоджено та визначено, що вся квартира складається з п'яти жилих кімнат жилою площею 62,3 кв.м, загальною площею 88,3 кв.м., при цьому продавцем ОСОБА_3 продавалася, а позивачкою ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_5 як покупцями купувалася одна кімната загальною площею 17,3 кв.м, житловою площею 12, 2 кв.м., що складає 20/100 частин квартири. Інших кімнат із аналогічною площею в спірній квартирі не має, що свідчить про відсутність будь-яких незрозумілостей при користуванні квартирою.

З урахуванням викладених обставин колегія суддів вважає, що під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставини справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Мотивований текст постанови виготовлено 23 січня 2019 року.

Головуючий суддя: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв