ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» березня 2019 року

м. Харків

справа № 638/3902/18-ц

провадження № 22ц/818/1321/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року в складі судді Аркатової К.В.

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що вони з відповідачем з 30 квітня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2016 року.

Під час шлюбу подружжям за спільні сумісні кошти придбано транспортний засіб HYUNDAI MATRIX, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_6, номер двигуна НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_7 від 23 квітня 2013 року.

Вказала, що відповідно до інформації баз даних, які використовує РСЦ МВС в Харківській області щодо реєстрації транспорту від 11 грудня 2017 року відповідачу на даний час не належить спірний транспортний засіб, отже, він продав вказаний автомобіль, проте, вона не надавала письмової згоди на його продаж та має право на половину грошових коштів, отриманих від продажу автомобіля.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію, що становить Ѕ вартості автомобіля HYUNDAI MATRIX, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_6, номер двигуна НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3 в розмірі згідно ринкової вартості, встановленої висновком дослідження спеціаліста по оцінці автомобіля №1/3.17 від 28 грудня 2017 року у сумі 76 835,00 грн. та судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що спірний автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний у 2013 році у період шлюбу; що у договорі купівлі-продажу зазначено, що його укладено за попередньою згодою дружини, та відсутні посилання, що спірне майно придбано за власні кошти одного з подружжя; що відповідачем не доведено, що спірний автомобіль придбано за особисті кошти, отримані від продажу власного автомобіля DAEWOO LANOS, 2003 року випуску, оскільки видача довіреності з правом розпорядження автомобілем не свідчить про його продаж, крім того, автомобіль DAEWOO LANOS, 2003 року випуску, відповідач продав у 2011 році, тобто через 4 роки після того, як було придбано спірний автомобіль; що автомобіль DAEWOO LANOS, 2003 року випуску, також не був особистою власністю відповідача, оскільки придбаний ним за час перебування у шлюбі з іншою жінкою.

19 березня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга - необгрунтованою. При цьому вказав, що він придбав спірний автомобіль за свої особисті кошти, які отримав від продажу власного автомобіля DAEWOO LANOS, 2003 року випуску. Продаж автомобіля DAEWOO LANOS він здійснив за 66 000,00 грн., спірний автомобіль придбав фактично за ту саму суму, а реалізував його - за 49 000,00 грн. Тому, з сумою заявленого позову в розмірі 76 835, 00 грн. він не згодний. Також, вказав, що спірний автомобіль знаходився в неробочому стані, оскільки порвався ремінь ГРМ, що призвело до поломки двигуна та неможливості подальшої його експлуатації.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, щовідповідач придбав спірний автомобіль за кошти, отримані від продажу його власного транспортного засобу, тому він є його особистою власністю.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 30 квітня 2011 року по 16 грудня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу подружжям придбано автомобіль HYUNDAI MATRIX, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_6 за 66 310,61 грн., який 23 квітня 2013 року зареєстровано за ОСОБА_2

16 вересня 2017 року спірний автомобіль продано ОСОБА_2 за 49 000,00 грн.

Згідно висновку №1.3/17 дослідження спеціаліста по оцінці автомобіля від 28 грудня 2017 року можлива ринкова вартість автомобіля HYUNDAI MATRIX, державний номерний знак НОМЕР_1, складає 5 500,00 доларів США або 153 670,00 грн. на дату оцінки.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об'єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною третьою статті 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За змістом статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України та абзацом 1 частини другої статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно пунктів 19, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11 вирішуючи спори про поділ майна подружжя, необхідно враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте, розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, справа № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власність того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Матеріали справи свідчать про те, що спірний автомобіль придбано в період шлюбу в інтересах сім'ї. Відчуження спірного автомобіль відбулося після розірвання шлюбу без згоди позивача. Доказів того, що відбувався поділ набутого під час шлюбу майна подружжям, матеріали справи не містять.

Посилання ОСОБА_2 на те, що спірний автомобіль придбано ним за особисті кошти, отримані від продажу автомобіля DAEWOO LANOS, що належав йому на праві особистої власності до шлюбу з позивачем, є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи дійсно на підставі біржової угоди №888824 від 26 червня 2009 року ОСОБА_2 придбав автомобіль DAEWOO LANOS D4MM550, державний номер НОМЕР_4, кузов № НОМЕР_5, 2003 року випуску. Реєстрацію автомобіля DAEWOO LANOS за ОСОБА_2 проведено 03 лютого 2011 року.

03 березня 2013 року ОСОБА_2 видав на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за №1063, якою уповноважив їх експлуатувати, керувати, ремонтувати та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ САЕ №342673, виданого ВРЕР №2 ГУМВСУ Харків 03 лютого 2011 року, автомобілем DAEWOO LANOS D4MM550, державний номер НОМЕР_4, 2003 року випуску, проте, власником транспортного засобі залишився ОСОБА_2

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею - продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з пунктом 8 вказаного Порядку документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; укладені та оформлені в центрах надання адміністративних послуг у присутності адміністраторів таких центрів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договори купівлі-продажу транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС, за якими продавцями виступають суб'єкти господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб'єктів уповноваженою особою; договір комісії між власником транспортного засобу і суб'єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб'єкт господарювання, які підписані від імені суб'єкта господарювання уповноваженою особою, - у разі продажу транспортних засобів суб'єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу; свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати; рішення про закріплення транспортних засобів на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняті власниками транспортних засобів чи особами, уповноваженими управляти таким майном; рішення власників майна, уповноважених ними органів про передачу транспортних засобів з державної в комунальну власність чи з комунальної власності в державну власність; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданим підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане органом доходів і зборів посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу; акт про проведені електронні торги або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем.

Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Сутність та правова природа загального цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача розписки та довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 лютого 2018 року у справі № 640/7052/16-ц, провадження № 61-4678св18 та Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 07 березня 2018 року, справа № 536/378/15-ц, провадження № 61-772св18.

Аналізуючи наведене, слід дійти висновку, що видача відповідачем розписки про отримання грошових коштів за продаж автомобіля DAEWOO LANOS та довіреності на право розпорядження ним, на які він посилається як на підставу набуття права власності не є укладеним відповідно до закону договором купівлі-продажу транспортного засобу.

Доказів того, що саме ці грошові кошти, які отримані від продажу зазначеного автомобіля витрачені на купівлю спірного автомобіля, матеріали справи не містять і до суду апеляційної інстанції їх не надано. При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що спірний автомобіль придбано тільки через місяць після продажу автомобіля DAEWOO LANOS, тому вважати, що спірний автомобіль придбано відповідачем за особисті кошти, відсутні.

Отже, відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Оскільки позивач надавала свою згоду на укладення договору купівлі-продажу щодо придбання спірного автомобіля, це майно вважається придбаним в інтересах сім'ї, тому не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо того, що він придбав автомобіль за кошти, які належали йому особисто, і тому це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Посилання відповідача щодо того, що вартість спірного автомобіля, Ѕ якої просила стягнути позивач, є необґрунтованою, оскільки продаж автомобіля вчинено за меншу ціну, а саме 49 000,00 грн., також не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18, дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв'язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на спільне майно.

Згідно висновку №1.3/17 дослідження спеціаліста по оцінці автомобіля від 28 грудня 2017 року можлива ринкова вартість автомобіля HYUNDAI MATRIX, державний номерний знак НОМЕР_1, складає 5500,00 доларів США або 153 670,00 грн. на дату оцінки (а. с. 15-19).

Таким чином, враховуючи, що спірний автомобіль придбано під час перебування сторін у шлюбі, і він є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, проте, його відчужено відповідачем без згоди позивача після розірвання шлюбу, вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації, що становить Ѕ вартості автомобіля HYUNDAI MATRIX, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, в розмірі згідно ринкової вартості, встановленої висновком дослідження спеціаліста по оцінці автомобіля №1.3./17 від 28 грудня 2017 року у сумі 76 835,00 грн. є обґрунтованими.

Доводи ОСОБА_2, викладені ним у відзиві на апеляційну скаргу щодо того, що спірний автомобіль знаходився у неробочому стані, оскільки порвався ремінь ГРМ, що призвело до поломки двигуна та неможливості подальшої експлуатації є необгрунтованими, оскільки доказів щодо цього ним не надано. Також, у відзиві на апеляційну скаргу не міститься клопотання щодо проведення судових експертиз.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не дослідив і не надав належної оцінки поданим позивачем доказам, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору та дійшов помилкового висновку щодо відмови в задоволенні позову позивачу.

У зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В своєму позові ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача судові витрати, які витрачені нею у зв'язку з розглядом справи, а саме, судовий збір та витрати, пов'язані з наданням професійної правничої допомоги.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування необхідно виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Матеріали справи свідчать про те, що представником позивача адвокатом ОСОБА_7, який діяв на підставі ордеру СМ №308 від 24 жовтня 2017 року, надано заяву про попереднє визначення суми судових витрат, де зазначено, що ним надано наступні послуги: аналіз судової практики - 2000,00 грн., складання та подання позовної заяви, клопотань, заяв - 3000,00 грн. Особиста участь адвоката у судовому засіданні складатиме 1 година - 1000,00 грн. Позивач очікує понести судові витрати у зв'язку з розглядом цієї справи у розмірі 5000,00 грн., враховуючи, що вартість судового засідання приблизно складатиме 1000,00 грн. та кількість судових засідань приблизно дорівнюватиме 5. Отже, позивач станом на 28 березня 2018 року поніс судові витрати у розмірі 5000,00 грн. на правову допомогу та очікує понести 5000,00 грн. (а.с.32-33)

Матеріали справи не містять доказів сплати ОСОБА_1 витрат, пов'язаних з оплатою професійної правничої допомоги. Копія квитанції на суму 5000,00 грн. від 28 лютого 2018 року не є належним доказом в розумінні статті 77 ЦПК України на підтвердження сплати цієї суми.

Як вбачається з матеріалів справи у справі проведено одне судове засідання, у якому брала участь представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_8 на підставі ордеру ЛГ №001870 від 10 жовтня 2018 року, а не ОСОБА_7 (а.с.108). Будь - яких сплат за проведення судового засідання ОСОБА_1, як вбачається з матеріалів справи адвокату ОСОБА_8 не здійснювала.

Враховуючи, що матеріали справи містять лише заяву щодо попереднього визначення суми судових витрат та копію квитанції, проте, не надано належних доказів щодо понесених витрат на правову допомогу, зокрема, відповідного акту приймання-передачі послуг за договором та розрахунку погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який би відображав детальний опис наданої правової допомоги, а також оригіналу квитанції про оплату наданих послуг, вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат в частині витрат на правову допомогу є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Тому, в цій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Виходячи з того, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 768,35 грн. та апеляційної скарги у розмірі 1152,53 грн., а всього 1920,88 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_176 835,00 грн. грошової компенсації та 1920,88 грн. судового збору.

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 20 березня 2019 року.