Провадження №22-ц/812/30/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.

за участі позивача ОСОБА_1, її представника - ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника - ОСОБА_4,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/5916/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Кузьменка Вячеслава Володимировича у приміщенні цього суду 16 серпня 2018 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, встановлення сервітуту на користування земельною ділянкою, стягнення матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2017 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, встановлення сервітуту на користування земельною ділянкою, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що позивачу на праві приватної власності разом з сином ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу належать по 33/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1. Ця власність складається з кв. З в житловому будинку літ. А -1, у якій була тільки одна житлова кімната пл. 18, 9 кв.м. Ще одна кімната площею 6,8 кв. м. після добудови нежитлових кухні та сіней залишилася темною, тобто без вікна. Згідно технічного паспорту за 2000 р. це приміщення значиться як комора. У 2006 р. позивач з дозволу мешканців житлового будинку АДРЕСА_2 облаштувала у коморі вікно, яке виходило у двір житлового будинку АДРЕСА_2. З 2006 р. власником житлового будинку АДРЕСА_2 став відповідач ОСОБА_3, який почав вимагати, щоб це вікно в його двір було закладене, та згодом заварив його металевим листом, який тримається на шістьох залізних прутах, які були вбиті ним в стіну домоволодіння позивачки. Перед цим він неодноразово розбивав та пошкоджував вікно у її домоволодінні.

В липні 2008 р. відповідач звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком. В процесі розгляду цієї справи була проведена будівельно-технічна експертиза, у висновку якої № 5836-5864 від 18 січня 2011 р., встановлено, що віконний проріз в кв. АДРЕСА_1, який виходить на домоволодіння АДРЕСА_2 відповідає існуючим будівельним нормам та правилам, та не має заборони на вікна у підсобних приміщеннях. До того ж, новозведений будинок відповідача має два вікна, які виходять на приватну територію позивачки.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2012 р. ОСОБА_3 в задоволенні позову відмовлено. Апеляційна скарга ОСОБА_3 на це рішення була відхилена. Таким чином, ОСОБА_3 повинен був прибрати з вікна металевий щит, яким він його закрив, але ним цього зроблено не було. Також відповідач без відома позивача, зі сторони свого двору рив траншею під стіною будинку позивачки, внаслідок чого її житловий будинок почав просідати. Оскільки на цей час вся стіна її квартири, яка є суміжною з двором відповідача потребує значного ремонту, а відповідач чинить їй перешкоди у цьому, вона змушена звернутись до суду.

Посилаючись на викладене, з урахуванням доповнених та уточнених позовних вимог, позивачка просила суд:

- зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні її майном, а саме вікном в будинку АДРЕСА_1 та межує з домоволодінням АДРЕСА_2, що належить відповідачу;

- зобов'язати ОСОБА_3 звільнити вікно в житловому будинку АДРЕСА_1 та межує з домоволодінням АДРЕСА_2, від предметів, які його закривають;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь позивачки 10000 грн. у відшкодування матеріальних збитків та 100000 грн. - моральної шкоди;

- встановити безстроковий та безоплатний сервітут на користування ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 18 кв. м. (1 кв. м на 18 кв. м) по АДРЕСА_2 для обслуговування та ремонту будинку та літньої кухні, що розташовані по АДРЕСА_1.

Позивачка в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Відповідач та його представник в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вони є незаконними та необґрунтованими.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 серпня 2018 р. позовні вимоги задоволені.

Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 майном, а саме вікном, яке розташоване у будинку АДРЕСА_1 та межує з домоволодінням АДРЕСА_2, шляхом звільнення вікна від предметів, які його закривають.

Встановлено безстроковий та безоплатний сервітут на користування ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 18 кв.м. (1кв.м. на 18 кв.м.) по АДРЕСА_2 для обслуговування та ремонту будинку та літньої кухні, що розташовані по АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 10000 грн. матеріальної шкоди та 100000 грн. моральної шкоди, а також 2816 грн. 80 коп. судового збору в дохід держави.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач з 2006 р. чинить позивачу перешкоди в користуванні її власністю, внаслідок чого позивачу були заподіяні страждання, оскільки вона не мала можливості користуватися вікном у своїй власній кімнаті. Крім того, діями відповідача було порушено стіну будинку, який належить позивачці та вона не має можливості його відремонтувати, що призводить до постійних сварок з відповідачем та душевних страждань позивачки. Внаслідок чого у позивачки значно погіршився стан здоров'я.

Тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні майном, встановлення сервітуту на користування земельною ділянкою, стягнення матеріальної та моральної шкоди підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, ухваленим з порушенням норм матеріального права, судом невірно оцінено докази, й просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не наведено доказів порушення відповідачем прав на користування будинком, не наведено обґрунтування заявленого нею розміру відшкодування майнової шкоди - 10000 грн., зокрема відсутній розрахунок вартості відповідних робіт, а суд не дав цьому оцінку та не навів мотивів стягнення вказаної суми, суд безпідставно в обґрунтування відшкодування моральної шкоди зазначив про неможливість позивача користуватися вікном у кімнаті, тоді як віко влаштовано у коморі, суд дійшов висновку про порушення відповідачем стіни будинку позивача, тоді як у справі також відсутні докази такого, а ці обставини є предметом розгляду іншої справи, стягнувши з відповідача 100000 грн. у відшкодування моральної шкоди суд не встановив, які дії призвели до моральних страждань, причинно-наслідковий зв'язок з настанням шкоди, зокрема, погіршенням стану здоров'я, не врахував загальні засади цивільного законодавства, визначені ст. 3 ЦК України (розумність та справедливість), адже розмір стягнутої шкоди є явно завищеним та необґрунтованим; також відповідач наголошував, що ні в позові, ні в рішенні суду не обґрунтовано встановлення безстрокового сервітуту, що суперечить змісту ст. 98 ЗК України.

ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу про залишення без задоволення апеляційної скарги, який мотивований тим, що її позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні майном підтверджені належними доказами, якими є фото- та відеоматеріали, висновок будівельно-технічної експертизи № 5863-5864 від 18 січня 2011 р.; вимоги про відшкодування матеріальної шкоди доведені доданими до позовної заяви розрахунками; вимоги про встановлення сервітуту зумовлені протиправною поведінкою відповідача, який з 2006 р. заперечував її право на користування її власністю за призначенням, а у 2017 р. пошкодив стіну будинку і не дає можливість провести ремонт: рішення суду про стягнення моральної шкоди також є законним з урахуванням тривалості порушень та їх характеру.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у ст.ст. 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Суд першої інстанції встановив і таке вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є співвласницею 33/100 частки будинку АДРЕСА_1, про що свідчить договір купівлі-продажу від 06 червня 2000 р. (а.с. 4).

Даний житловий будинок згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду складається з: сіней -1,2 кв.м., коридору - 2,9 кв.м., кладової - 6,8 кв.м., житлової кімнати - 18,4 кв.м., кухні - 10,0 кв.м., вбиральні - 0,7 кв.м., ванної кімнати - 2,2 кв.м (а.с. 65-72).

Також згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого 03 червня 2010 р. (а.с. 5-6) ОСОБА_1 є співвласницею земельної ділянки площею 0,0558 га по АДРЕСА_1.

Власником житлового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки за тією ж адресою площею 686 кв.м є ОСОБА_3 (а.с.23, 62).

Одна із стін житлового будинку АДРЕСА_1 розташована на межі із земельною ділянкою по АДРЕСА_2.

У 2006 р. позивач у кладовій облаштувала вікно, яке виходить у двір житлового будинку АДРЕСА_2.

З 2007 р. між сторонами існують спори стосовно порядку користування належними ним житловими будинками та земельними ділянками.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2012 р. у справі № 2/1214/1614/12, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 13 березня 2012 р. відмовлено в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом покладення на ОСОБА_1 обов'язку усунути віконний отвір, що розташований у стіні квартири АДРЕСА_1. Відмовляючи в позові, суд на підставі висновку судової будівельної експертизи № 5863-5864 від 18 січня 2011 р. встановив, що віконний проріз у квартирі АДРЕСА_1 відповідає існуючим будівельним нормам і правилам. Крім того, судом встановлено, що на час проведення експертизи віконний отвір закритий металевим щитом.

Звертаючись з позовом про усунення перешкод у користуванні майном та відшкодування майнової і моральної шкоди, у даній справі ОСОБА_1 вказувала, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_3, який закрив вікно у належному їй на праві власності будинку металевим щитом, вікно було пошкоджено, вона позбавлена права нормального користування житловим будинком, їй спричинено як майнову шкоду (вартість заміни вікна), яка становить 10000 грн., так і моральну шкоду - 100000 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 не заперечує того, що він закрив вікно у належному позивачу будинку металевим щитом, вважає таки дії правомірними, оскільки влаштування такого вікна порушує його права на користування його житловим будинком та не відповідає ДБН.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 321 ЦК України.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності (ч. 1 ст. 386 ЦК України).

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (ч. 3 ст. 386 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на наведені положення закону дії відповідача із закриття вікна належного позивачеві жилого будинку металевим щитом є протиправними та такими, що призвели до порушення прав ОСОБА_1 на користування нерухомим майном, оскільки їх наслідком є погіршення умови такого користування (частина приміщень, належних позивачу позбавлена природнього освітлення), а тому суд обґрунтовано дійшов висновку про необхідність відновлення порушеного права, поклавши на відповідача обов'язок звільнити вікно від предметів, які його закривають.

Аргументи апеляційної скарги про те, що позивач не навела доказів того, що відповідач перешкоджає їй користуватися вікном, а влаштування вікна не відповідає вимогам ДБН, спростовуються наведеними доказами, а також обставинами, які в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню як такі, що встановлені рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2012 р. у справі № 2/1214/1614/12.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

В силу ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Вказаними нормами закону встановлені загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань.

Таким чином для встановлення обставин, чи є підстави для настання відповідальності за спричинення майнової та моральної шкоди необхідні: наявність шкоди, протиправне діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

При цьому у деліктних зобов'язаннях діє презумпція вини, а позивач має довести факт заподіяння шкоди, її розмір та наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Докази у цивільному процесі мають бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Суд в порушення положень ч. 4 ст. 265 ЦПК України не зазначив, які фактичні обставини ним встановлені щодо пошкодження вікна позивача, на підставі яких доказів ці обставини встановлені, чому відхилені заперечення відповідача щодо позову.

Так, позивачем на підтвердження вимог про відшкодування майнової шкоди надано постанову про відмову у порушенні кримінальної справи від 27 вересня 2008 р. (а.с. 18), в якому встановлено, що у процесі перевірки заяви ОСОБА_1 встановлено, що скло у вікні квартири ОСОБА_1, що виходить у двір АДРЕСА_2, розбито, у вікно забиті цвяхи, кошторис на заміну вікна на загальну вартість 5 470 грн. (а.с. 41), а також фотографії (а.с. 43, 46), але вказані докази не містять детального опису пошкоджень вікна та обґрунтування неможливості використання вікна за призначенням і його заміни, а не ремонту.

Тобто наявні у справі докази не дозволяють встановити ступень пошкодження вікна, неможливість його відновлення або неможливість через пошкодження використовувати за призначенням.

За такого колегія суддів погоджується з аргументами відповідача в частині вирішення позову про відшкодування майнової шкоди і приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 10000 грн. у відшкодування майнової шкоди, яка складається з вартості встановлення нового вікна.

Щодо висновків суду про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції та доводами апеляційної скарги.

Так, в силу положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз'яснено в абзаці 2 п. 5, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих

стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне- за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Задовольняючи в повному обсязі позов про відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що відповідач з 2006 р. чинить позивачці перешкоди в користуванні її власністю, внаслідок чого позивачці були заподіяні страждання, оскільки вона не мала можливості користуватися вікном у своїй власній кімнаті. Крім того, діями відповідача було порушено стіну будинку, який належить позивачці та вона не має можливості його відремонтувати, що призводить до постійних сварок з відповідачем та душевних страждань позивачки, внаслідок чого у позивачки значно погіршився стан здоров'я.

Можна погодитись з висновком суду про те, що протиправними діями відповідача, внаслідок яких позивач була позбавлена можливості повноцінно користуватися належним їй будинком через закриття вікна, остання зазнала моральних страждань, однак в матеріалах справи відсутні переконливі докази руйнування відповідачем стіни житлового будинку позивача, а також докази наявності причинного зв'язку між протиправними діями відповідача та погіршенням стану здоров'я позивача. Крім того визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди 100000 грн. не відповідає як доведеним душевним стражданням позивача, так і засадам розумності, виваженості та справедливості.

Проаналізувавши наявні в матеріалах докази, враховуючи характер моральних страждань, яких зазнала позивача через протиправну поведінку відповідача, їх тривалість, враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 30 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В частині вирішення судом позовних вимог про встановлення сервітуту колегія суддів виходить з такого.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до положень статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

В силу положень частин 1-3 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України, і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.

При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом, а звернення до відповідача з пропозиціями щодо встановлення сервітуту в позасудовому порядку було безрезультатним.

Крім того, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється.

У вирішенні спорів про встановлення сервітуту суд також має враховувати, що обов'язок обґрунтування площі і меж чужої земельної ділянки, встановлення сервітуту на яку вимагає позивач, а також виготовлення проекту технічного (кадастрового) плану спірної земельної ділянки покладається на позивача.

В обґрунтування позовних вимог про встановлення сервітуту ОСОБА_1 вказувала на необхідність користуватися належною відповідачу земельною ділянкою для проведення ремонту належного їй житлового будинку.

Однак будь-яких доказів того, що житловий будинок, співвласницею якого є позивач, потребує ремонту, зокрема, потребує ремонту стіна або конструкції будинку, які межують із земельною ділянкою відповідача, перелік та обсяги необхідних ремонтних робіт, їх тривалість позивач суду не надала. Також не надано доказів безальтернативності захисту свого права власника земельної ділянки іншим способом, аніж встановлення безоплатного та безстрокового земельного сервітуту, та найменшої обтяжливості обраного нею способу встановлення такого сервітуту для власника суміжної земельної ділянки, проти якого заперечував відповідач, доказів звернення до відповідача з пропозицію надання їй земельного сервітуту із визначенням меж необхідної для проведення ремонту земельної ділянки, її технічного плану (надана в суді апеляційної скарги заява про встановлення сервітуту від 06 лютого 2018 р., яка була адресована ОСОБА_1 ОСОБА_3, як видно із копій поштових відправлень, відповідачу вручена не була - повернута відправникові).

Таким чином, ОСОБА_1 не довела необхідність встановлення земельного сервітуту відносно ділянки відповідача, безальтернативності захисту свого права власника земельної ділянки іншим способом, аніж встановлення безоплатного та безстрокового земельного сервітуту, та найменшої обтяжливості обраного нею способу встановлення такого сервітуту для власника суміжної земельної ділянки, звернення до відповідача з пропозиціями щодо укладення договору про встановлення сервітуту, технічно обґрунтовані параметри та обрис спірної земельної ділянки, а тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для встановлення земельного сервітуту та помилковість висновку суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині.

Також колегія суддів звертає увагу, що згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності не є абсолютним, може бути обмеженим, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Оскільки рішення ухвалено судом з порушенням вимог матеріального та процесуального права в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди, встановлення сервітуту, воно в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині позовних вимог про відшкодування майнової шкоди та встановлення сервітуту скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, а також зміні в частині відшкодування моральної шкоди.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди та встановлення сервітуту скасовано і у задоволенні цих вимог відмовлено, а позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволені частково, необхідно відповідно й змінити розподіл судових витрат, здійснений судом першої інстанції.

Також необхідно провести розподіл судових витрат у зв'язку із розглядом апеляційної скарги.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач в силу положень п. 9 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому з урахуванням змісту ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно задоволених вимог та стягнути на його користь за рахунок держави компенсацію сплаченого за апеляційну скаргу судового збору з урахуванням результатів її розгляду.

Так, з урахуванням визначених підпунктами 1, 6 пункту 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставок та заявлених позовних вимог за подання позовної заяви підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 057 грн. 20 коп. (за вимоги немайнового характеру - 704 грн. 80 коп. та 352 грн. 40 коп.), а з урахуванням задоволених позовних вимог за розгляд апеляційної скарги відповідачу слід компенсувати 2 642 грн. 90 коп.

За такого рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 серпня 2018 року в частині вирішення позовних про відшкодування матеріальної шкоди та встановлення сервітуту скасувати, постановити в цій частині нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення сервітуту на користування земельною ділянкою, стягнення матеріальної шкоди відмовити.

Рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди та розподілу судових витрат змінити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) 30 000 (тридцять тисяч) грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) на користь держави 1 057 (тисячу п'ятдесят сім) грн. 20 коп. судового збору.

Компенсувати ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) за рахунок держави 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова Н.О. Шаманська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 23 січня 2019 року