Справа № 459/2695/18 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/421/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду у цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 грудня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Новосада М.Д. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення з квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення останнього з квартири. В обґрунтування своїх позовних вимог послалася на те, що є власником квартири АДРЕСА_1 . Разом із нею у цій квартирі зареєстрований її син - відповідач по справі, який перешкоджає їй користуватися належною їй квартирою, оскільки виганяє її з квартири, влаштовує в квартирі гучні скандали, застосовує фізичне насильство, виносить з квартири речі та продає їх, погрожує відати її у будинок престарілих, умисно створює їй нестерпні умови проживання в квартирі. З приводу неправомірних дій відповідача вона неодноразово зверталася до Червоноградського відділу поліції. Також зазначає, що зверталася до суду із позовом про виселення відповідача з квартири. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 23.01.2015 року позов задоволено, зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення його із вказаної квартири. Додатковим рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 01.07.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи Червоноградського МС ДМСУ у Львівській області в частині зняття з реєстрації ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 09.11.2015 року рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23.01.2015 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог. Однак відповідач не припинив чинити їй перешкоди в користуванні квартирою. У зв`язку з наведеним просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні належною їй на праві власності вказаною вище квартирою шляхом виселення його із такої.

Заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 18 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення з квартири відмовлено.

Рішення оскаржила позивач. Посилається на його незаконність, необґрунтованість, винесення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд не надав належної оцінки поданим доказам, зокрема, що відповідач двічі протягом 2017 року та протягом 2018 року притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, систематичне порушення ним правил співжиття. Судом з метою повного і всебічного з`ясування обставин справи не було допитано в судовому засіданні свідків, які б могли підтвердити обставини щодо вчинення відповідачем протиправних дій. Такі дії відповідача призвели до значного погіршився її стану здоров`я, внаслідок чого вона неодноразово зверталась по медичну допомогу. Через постійне зловживання відповідачем алкогольними напоями та чинення психологічного тиску на неї, їй часто доводилось ночувати в сусідів. Усі наведені факти в сукупності підтверджують те, що відповідач умисно, систематично порушує правила співжиття, робить його нестерпним і неможливим для проживання в одній квартирі і будь-які застосовані до нього заходи попередження виявляються безрезультатними.

Просить заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 грудня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва на право власності на квартиру (будинок) від 20.12.2000 року.

У вказаній вище квартирі зареєстрований, окрім позивача, й відповідач, про що свідчить довідка про склад сім`ї № 18213 від 27.08.2018 року.

У зв`язку з неправомірними діями відповідача, позивач зверталася до Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області з відповідними заявами, результатами розгляду яких було припинення подальшої перевірки по її заявах, оскільки підстав для внесення даних у ЄРДР немає.

Постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 04.02.2014 року, яка набрала законної сили 15.02.2014 року, ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення сварки з матір`ю, в ході якою останній ображав її брутальною лайкою, виганяв з квартири) та звільнено його від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням. Провадження по справі закрито.

Постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 08.12.2014 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП (вчинення сварки з матір`ю, в ході якої ображав її нецензурними словами, виганяв з помешкання) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 119,00 грн.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 23.01.2015 року зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення його із вказаної квартири.

Додатковим рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 01.07.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи Червоноградського МС ДМСУ у Львівській області в частині зняття з реєстрації ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 09.11.2015 року рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23.01.2015 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог.

Постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 26.09.2017 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення сварки з матір`ю, в ході якої ображав її нецензурними словами) та накладено адміністративне стягнення у виді 30 годин громадських робіт.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 22.11.2017 року постанову судді Червоноградського міського суду Львівської області від 26.09.2017 року змінено в частині призначеного покарання та звільнено його від адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.173-2 КУпАП, обмежившись усним зауваженням. В решті постанову судді залишено без змін.

Постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 03.08.2018 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП (вчинення сварки з матір`ю, в ході якої останній ображав її нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, виганяв з помешкання) та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340, 00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог. Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 156 ЖК УРСР визначені права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Відповідно до положень указаної норми закону члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом також закріплене у ст. 405 ЦК України.

За цією статтею члени сім`ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Право вимагати в судовому порядку виселення членів сімї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст.116 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члений його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винного на вимогу власника будинку провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Із роз`яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є сином позивача, протягом тривалого часу порушує правила співжиття, неодноразово вчиняв правопорушення щодо неї, що встановлено вище переліченими судовими рішеннями.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до переконання про те, що суд першої інстанцій правильно застосував до спірних правовідносин положення статей 116, 156, 157 ЖК УРСР, однак встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, суд першої інстанції прийшов до висновків, які не відповідають цим обставинам справи. Виходячи з наявності підстав, передбачених статтею 116 ЖК УРСР, для виселення сина позивачки із квартири, у зв`язку з систематичним порушенням останнім правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, колегія суддів приходить до висновку про підставність позовних вимог позивача.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню;порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 грудня 2018 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити, усунувши ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з цієї квартири.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 704 грн. 80 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 1152 грн. 60 коп. за подання апеляційної скарги

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 грудня 2018 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з цієї квартири.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 704 грн. 80 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 1152 грн. 60 коп. за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 червня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.