КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/9838/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 29 березня 2019 року у складі судді Шевченко Т.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забігайло Людмила Петрівна, про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину майна, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 19 листопада 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції міста Києва, актовий запис № 902.

У шлюбі було придбано наступне майно: - квартира, що знаходиться за адресою.: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,8 кв.м, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору міни від 07.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., - земельна ділянка, кадастровий номер :01:039:0164, площею 0,1909 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 10.03.2015р.

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилася спадщина. Із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Забігайло Л.П. звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_3

29 липня 2016 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Забігайло Л.П. надійшла вимога (претензія) ОСОБА_1 до спадкоємців про повернення заборгованості за договором позики від 17.10.2014 року у розмірі 250 000 доларів США, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Позивач зазначав, що йому, як чоловікові померлої, не було відомо про договір позики, майно, що входить до складу спадщини, набуте ОСОБА_4 у шлюбі з ОСОБА_2 внаслідок спільної праці та за спільні кошти, а отже відповідно до закону є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки правовстановлюючі документи були оформлені на ім`я покійної дружини, а їх оригінали після смерті спадкоємця знаходяться у відповідачки, позивач позбавлений права розпоряджатися майном, що є спільною власністю подружжя, оскільки його частина у даному майні не встановлена та не визначена.

Тому, просив визначити, що частки ОСОБА_2 та померлої ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становлять: Ѕ частина ОСОБА_2 і Ѕ частина ОСОБА_4 , - визначити, що частки ОСОБА_2 та померлої ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:039:0164, площею 0,1909 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , становлять: Ѕ частина ОСОБА_2 і Ѕ частина ОСОБА_4 , - визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності; - визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:039:0164, площею 0,1909 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що є об`єктом спільної сумісної власності.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 29 березня 2019 року позов задоволено.

Визначено, що частка померлої ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становила 1/2.

Визначено, що частка померлої ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:039:0164, площею 0,1909 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , становила 1/ 2.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:039:0164, площею 0,1909 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у задоволення позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано докази того, що нерухоме майно, зокрема, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, кадастровий номер :01:039:0164, площею 0,1909 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 - є об`єктами права спільної сумісної власності сторін, оскільки вони придбані сторонами під час шлюбу. Проте, зі сторони відповідача будь-яких заперечень до суду не надходило.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, 19 листопада 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції міста Києва, актовий запис № 902 (т.1 а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №2308 (т.1 а.с.10).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина. Спадкоємцями першої черги за законом майна померлої є донька ОСОБА_5 та чоловік ОСОБА_2 .

Встановлено, що ОСОБА_3 07 квітня 2016 року звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Забігайло Л.П. із заявою про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_4

ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Забігайло Л.П. із заявою про прийняття спадщини після померлої дружини ОСОБА_4 - 12 травня 2016 року.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайло Л.П. була заведена спадкова справа №5/2016 щодо майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно зі ст.ст.1216, 1222 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що спадковим майном, що входить до складу спадщини та щодо якого виник спір, є квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору міни від 07.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., та земельна ділянка, кадастровий номер :01:039:0164, площею 0,1909 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 10.03.2015 року (т.1 а.с.87, 91)

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статті 60, 61 СК України).

Як вірно зазначив суд, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до роз`яснень в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України).

За ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Згідно з п.224 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/5 нотаріус може виділити свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні.

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем надано докази того, що нерухоме майно, зокрема, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, кадастровий номер :01:039:0164, площею 0,1909 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 а є об`єктами права спільної сумісної власності сторін, оскільки вони придбані сторонами під час шлюбу. Проте відповідач зазначене не заперечував.

Крім того, відповідно до п.9.2 договору міни від 07 липня 2015 року (т.1, а.с 85-87), укладеного між ОСОБА_4 (Сторона-1) та Обслуговуючим ЖБК «Британський квартал» (Сторона-2), «оскільки пай придбаний Стороною-1 в період зареєстрованого шлюбу, цей договір укладається за згодою другого з подружжя ОСОБА_2 Сторони-1, яка викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчена ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 07.07.2015 року за реєстровим №2014. Квартира, яка стане власністю Сторони-1 в результаті обміну на Пай, належатиме Стороні-1 на праві спільної сумісної власності, як така, що набута під час шлюбу. Цей факт Стороні-2 відомий».

Вищенаведеним підтверджується набуття майна, а саме, квартири АДРЕСА_4 під час шлюбу покійною ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 29 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: