Справа № 128/2453/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.11.2019 року м. Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді: Шевчук Л.П.,
при секретарі судового засідання: Славич К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зняття з реєстрації,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зняття з реєстрації. У позовній заяві викладено наступну позицію позивача: після смерті матері ОСОБА_4 позивач успадкував 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстрований він та його брат ОСОБА_2 відповідач по справі. Вважає, що відповідача слід визнати таким,0 що втратив право користування даним житлом та зняти його з реєстрації, оскільки відповідач систематично руйнує та псує житлове приміщення, використовує його не за призначенням, що призводить дане житло неможливим для проживання в ньому. Відповідач веде асоціальний спосіб життя, ніде не працює, постійно вживає алкогольні та наркотичні засоби, розводить в будинку антисанітарію. Проживаючи в даному будинку, постійно викрадає речі позивача. Через такі дії відповідача до нього регулярно викликалися працівники поліції, якими було складено відповідні протоколи про адміністративні правопорушення та постановами Вінницького районного суду він був притягнений до адміністративної відповідальності. Відповідач дуже часто не допускає його до власного житла та погрожує розправою. Окрім того, відповідач, проживаючи в даному будинку не надає кошти для сплати комунальних платежів та кошти на підтримання будинку і прилеглої території. Всі вказані витрати позивач несе самостійно. Усі вказані дії відповідача роблять неможливим нормальне користування позивачем власного житла. На підставі викладеного просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
Ухвалою суду від 26.09.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 57) .
Ухвалою суду від 26.11.2019 року постановлено, розгляд даної справи здійснювати в заочному порядку.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились. Представник позивача ОСОБА_5 подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити, справу розглянути у його та позивача відсутність. Не заперечував щодо ухвалення заочного рішення суду (а.с. 88).
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце його проведення. Відзив на позов до суду станом на час розгляду справи не надійшов. (а.с.60, 86).
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 всудове засідання не з`явився, однак надав письмові пояснення, відповідно до яких не заперечував щодо задоволення позову. Також зазначив, що відповідач дійсно чинить перешкоди позивачу в користуванні власністю. Просив справу розглянути у його відсутність (а.с. 62-65).
Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не вбачається.
З огляду на вищевикладене та за умов існування усіх підстав, суд прийшов до висновку про ухвалення заочного рішення, про що було постановлено мотивовану ухвалу.
Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши наявні у матеріалах справи заяви по суті, докази, оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 за заповітом успадкував після смерті матері ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку з прибудинковою територією, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.10.2018 року (а.с. 12).
Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №142856821 від 26.10.2018 року (а.с. 13) за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/2 частину житлового будинку з прибудинковою територією, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.12.2014 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 До складу спадкового майна входить житловий будинок по АДРЕСА_1 . Дане свідоцтво про право на спадщину за законом видане на 1/2 частку вказаного нерухомого майна ОСОБА_3 (а.с. 69).
Право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №30313794 від 02.12.2014 року (а.с. 70).
Позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 зверталися із письмовими заявами до Вінницького районного відділу поліції з приводу неналежного використання житлового приміщення відповідачем ОСОБА_2 (а.с. 14, 71).
Відповідно до копії довідки виконавчого комітету Луко-Мелешківської сільської ради №555 від 04.09.2019 року (а.с. 11) в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Відповідно до інформації виконавчого комітету Луко-Мелешківської сільської ради (а.с. 55) та адресно-довідкового сектору УДМС України у Вінницькій області (а.с. 54), наданої на запит суду в порядку вимог ч. 7 ст. 187 ЦПК України, ОСОБА_2 31.01.2000 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, судом встановлено, що позивач набув у власність 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 . Відповідач користувався вказаним житлом як член сім`ї попереднього власника житло і на даний час чинить перешкоди в користуванні цим нерухомим майном новому власнику, витрати по його утриманню не несе. Договір про користування даним житловим приміщенням відповідач з позивачем не укладали.
Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає прийняті судом до уваги докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Вказаний спір регулюється положеннями Житлового кодексу України та Цивільного кодексу України.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час
Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.
Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним.
Право відповідача, який не є власником спірного будинку, на користування ним були похідними від прав колишнього власника цього будинку, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідача.
Позивач є новим власником будинку, який не давав згоди на вселення та реєстрацію у ній відповідача, а останній вселилися та проживав у будинку зі згоди колишнього власника.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що відповідача ОСОБА_2 слід визнати таким, що втратив право на користування житлом - будинком АДРЕСА_1 , що позбавляє останнього права на користування вказаним житловим приміщенням.
Право власника даного будинку - позивача, порушене, тому відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, підлягає захисту.
Щодо вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття відповідача ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою по АДРЕСА_1 суд прийшов до висновку, що дана вимога задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради; зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
З огляду на вказані норми закону рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання, яке проводиться відповідним органом реєстрації та не потребує вирішення цього питання в судовому порядку.
Окрім того, вирішення вимоги про примусове зняття відповідача із реєстрації вимагає участі у справі в якості відповідача відповідного виконавчого органу, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, тоді як позивачем виконавчий комітет Луко-Мелешківської сільської ради до участі в справі не залучено.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір в сумі 768,40 грн. (а.с. 1), тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ст.ст. 319, , 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156, 405 ЖК України, ст.ст. 1, 10, 141, 258, 259, 263-265, 273, 274-279, 280-282, 354 ЦПК України, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ «перехідні положення» ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зняття з реєстраціїзадовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житлом - будинком АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 ,на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_1 ,768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. судового збору.
В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто за письмовою заявою відповідача, яку він може подати протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя Л.П. Шевчук