Справа № 495/8067/18
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

11 березня 2019 року м. Білгород-Дністровський

Головуючого-одноособово судді Боярського О.О.

при секретарі Рачицькій І.А.

Справа №495/8067/18

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Білгород-Дністровському цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу,

представника ОСОБА_1 - Яковенка І.В. , який діє на підставі ордеру;

представника ОСОБА_2 - Клименка С.Ю. , який діє на підставі ордеру;

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення суми авансу, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.09.2011 року сторони домовилися, що відповідач ОСОБА_2 продасть ОСОБА_1 належні їй на праві приватної власності 49/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

21.09.2011 року сторони уклали попередній договір, згідно з яким ОСОБА_1 передала відповідачу суму грошей в розмірі 1000 доларів США, в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу, який сторони повинні були укласти в майбутньому, після того як позивач продасть, належну їй на праві власності земельну ділянку. Також позивачем в рахунок оплати за купівлю частки будинку було передано відповідачу: 19.10.2011 року - 1000 доларі США; 06.11.2011 року - 6700 доларів США; 28.07.2013 року - 2000 доларів США, всього у якості авансу позивачем було сплачено 10700 доларів США, що по курсу НБУ на день подачі позову складає 302589,58 грн.

Після того, як ОСОБА_2 дізналася, що банк відмовив у видачі кредиту покупцеві, то заявила, що передумала продавати будинок та повернути передані в якості авансу кошти відмовилася.

Договір купівлі-продажу житлового будинку між сторонами укладено не було, ніякого зобов`язання у ОСОБА_1 не виникло. Таким чином, відповідач володіє грошовими коштами, що належать позивачу без достатньої на то підстави.

Від відповідача письмового відзиву на позов до суду не надходило, тому з урахуванням ч.8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою від 19.09.2018 року провадження по справі було відкрите, розляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження (а.с. 27-28).

19.09.2018 року була постановлена ухвала, якою задоволено заяву позивача про забезпечення позову (а.с. 29-31).

13.12.2018 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про застосування строку позовної давності, вказуючи, що відповідно до наданих суду документів вбачається, що договір було укладено у 2011 році. 28.07.2013 року позивачем було проведено останній платіж по договору від 2011 року. Позивач звернувся до суду лише у 2018 році. Таким чином, строк позовної давності сплинув (а.с. 53).

26.02.2019 року ОСОБА_1 подала до суду письмові пояснення на заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 67).

У судовому засіданні позивач, її представник - адвокат Яковенко І.В. підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача - адвокат Клименко С.Ю. проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 21.09.2011 року між сторонами укладено письмовий договір, відповідно до умов якого сторони домовились про те, що не пізніше 02.02.2012 року вони укладуть договір купівлі-продажу 49/100 частин будинку, згідно якого ОСОБА_2 зобов`язується передати ОСОБА_1 вказану частину будинку не пізніше 02.02.2012 року.

21.09.2011 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 аванс в розмірі 1000 дол. США за придбання в майбутньому 49/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 області. На підтвердження чого відповідачкою була власноруч написана розписка (а.с. 4 зворотна сторона).

Також матеріали справи містять копії розписок, складених ОСОБА_2 про отримання нею від ОСОБА_1 .: 1000 дол. США 19.10.2011 року (а.с. 5); 6700 дол. США 06.11.2011 року; 2000 дол. США 28.07.2013 року. Таким чином відповідач отримала від позивача в рахунок подальшого продажу будинку всього 10700 дол. США.

Зазначені вище обставини, а саме факт передачі коштів та їх розмір не оспорювались відповідачем та були визнанані представником відповідача у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, суд вважає доведеним факт того, що ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 аванс в розмірі 10700 дол. США за придбання в майбутньому 49/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та був доведений належними доказами.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума чи рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Тобто внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати з договору, укладеного між сторонами.

Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку в установленому законом порядку між сторонами укладено не було, то передані ОСОБА_1 кошти у розмірі 10700 доларів США є авансом, що підтверджується розпискою написаною відповідачкою.

На відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати.

Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс - це лише спосіб платежу і він не є зобов`язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов`язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов`язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов`язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.

Статтею 533 ЦК України, передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У зв`язку із цим з відповідачки підлягає стягненню передана сума авансу у розмірі 10700 дол. США., що станом на день звернення до суду із позовом є еквівалентною сумі 302589,58 грн.

З приводу наданої позивачем заяви про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові, то суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В попередньому договорі від 21.09.2011 року, укладеному між сторонами, не зазначено дату повернення сплаченого авансу, а лише обумовлена дата до якої сторони домовились укласти договір купівлі-продажу, а саме 02.02.2012 року. Таким чином визначена дата укладення договору купівлі-продажу не може вважатися датою із якої розпочався перебіг позовної давності щодо вимоги про повернення суми авансу. Так, після обумовленої дати сторони продовжували вчиняти дії, направлені на виконання досягнутої між сторонами домовленості щодо купівлі-продажу будинку у майбутньому. У 2013 році позивачем було передано на користь відповідача чергову суму платежу у якості авансу за купівлю будинку у розмірі 2000 дол. США та вказані кошти були отримані відповідачем, що підтверджується, складеною нею письмовою розпискою.

Про порушення свого права позивач дізналася лише 16.08.2018 року, що і стало початком перебігу строку позовної давності, тобто коли нею було отримано письмового листа від ОСОБА_2 , складеного 12.08.2018 року, що підтверджується її особистим підписом із зазначенням дати (а.с. 68). Із змісту вказаного листа вбачається, що відповідач ОСОБА_2 звернулася до позивача із письмовою вимогою впродовж одного місяця звільнити житловий будинок або виплатити в повному розмірі недоплачену суму грошових коштів, визначену сторонами в попередньому договорі від 21.09.2011 року.

Того ж дня, а саме 16.08.2018 року позивачем в присутності свідків було складено акт про те, що ОСОБА_2 було вручено вимогу щодо повернення авансу. Від підпису про отримання вимоги ОСОБА_2 відмовилася (а.с. 69, 70).

З огляду на викладені обставини, суд вважає, що позивачем було подано позовну заяву про повернення суми авансу в межах строку позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв`язку із задоволенням позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 2900,89 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 81, 141, 200, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 256, 257, 261, 267, 525, 526, 533, 570 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1) грошові кошти, передані їй в якості авансу у розмірі 302589,58 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) сплачений судовий збір у розмірі 2900,89 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 13.03.2019 року.

Суддя: О.О.Боярський