КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/36752/17

Апеляційне провадження 22-ц/824/4388/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Махлай Л.Д.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Борисенко Д.В.

сторони

позивач Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк»

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3,

та як законний представник ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк», подану через представника Хобту ДарюОлексіївну, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та як законний представник в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація в особі служби у справах дітей про виселення,

в с т а н о в и в :

у жовтні 2017 року ПАТ «ПУМБ» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та як законного представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 в якому просило виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначало, що 24.03.2008 з ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 6137004, за яким останній надано кредит в розмірі 45 000 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором, між банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договір іпотеки за умовами якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки позикодавець порушила умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту банк використав своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.04.2017 та повідомив іпотекодавців про необхідність виселення з квартири, проте ця вимога виконана не була. Проживання та реєстрація відповідачів у квартирі перешкоджає банку розпорядитися цією квартирою для погашення кредиту. Крім того, просив врахувати, що у договорі іпотеки іпотекодавці зазначили про те, що предмет іпотеки не є для них та членів її сім`ї єдиним можливим місцем проживання та сукупний дохід сім`ї достатній для придбання або найму іншого житла в разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2018 в позові відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, АТ «ПУМБ», через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду. Про ухвалення якого рішення просить не зазначив. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом не враховано, що право власності на предмет іпотеки вони набули у встановленому законом порядку. За умовами договору іпотеки без попередньої письмового погодження іпотеко держателя, іпотекодавець не мала права реєструвати третіх осіб на житловій площі, що входить до складу предмету іпотеки, проте такі умови договору іпотекодавець порушила. Відповідно до п. 1.4 (13) договору іпотеки відповідач гарантував, що предмет іпотеки не є для нього та членів його сім'ї єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів його сім'ї достатній для придбання або найму іншого житла в разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Судом не враховано, що позивач звернувся не як іпотекодержатель, а як власник квартири за захистом свого порушеного права, а саме права на законне володіння, розпорядження та користування своєю власністю. Крім цього вказував, що судом не вірно застосовано положення ст. 109 ЖК України.

Надалі АТ «ПУМБ» подало заяву, у якій змінило вимоги позовної заяви та апеляційної скарги, вказавши, що позивач просить ухвали рішення про виселення відповідачів з наданням іншого жилого приміщення, яке знаходиться у власності банку, а саме квартири АДРЕСА_2.

У відзиві представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Посилаючись на те, що позивач не зазначив у апеляційній скарзі які конкретно вимоги законодавства порушені судом та не вказав про ухвалення якого рішення він просить.

У судовому засіданні представник позивача Хобта Д.О. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Представники третьої особи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 просили прийняти рішення в інтересах неповнолітніх дітей.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засіадння, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.03.2008 між ЗАТ "Перший український міжнародний банк", правонаступником якого є АТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 6137004, відповідно до якого остання отримала кредит у сумі 45 000 доларів США на строк до 24.03.2023.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня, між ЗАТ «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_2, ОСОБА_11 укладений іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавці передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_3, що належать іпотекодавцям на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 08.12.2003.

26.04.2017 за ПАТ «Перший український міжнародний банк» було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору іпотеки від 24.03.2008.

У спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1993 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1993 року, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3 з 2009 року, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4 з 2016 року.

11.09.2017 АТ «ПУБМ» направив повідомлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 особисто та як законному представнику ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про добровільне звільнення квартири протягом 14 календарних днів з дня отримання даного листа, проте відповідачі у добровільному порядку з квартири не виселилися.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанцій виходив с того, що позивачем не зазначено адреси іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане відповідачам разом з виселенням, а виселення без надання такого жилого приміщення суперечить ст. 109 ЖК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку", згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

У даній справі право власності на предмет іпотеки перейшло до позивача згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя у зв'язку з порушенням умов кредитного договору щодо своєчасного погашення заборгованості.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі, що розглядається, позивач як новий власник спірної квартири, який зареєстрував право власності на підставі договору іпотеки в позасудовому порядку не може розпорядитися своєю власністю, оскільки попередні власники, які втратили право власності на житло, відмовляються виселятися з нього.

З усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 (справа № 753/12729/15ц) не відступила від правових висновків Веровного Суду України.

Відповідно до кредитного договору кредит надавався не на придбання квартири, яка була предметом іпотеки.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що відповідачі не можуть бути виселені із спірної квартири без надання іншого постійного жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги фактично повторюють доводи позовної заяви та не спростовують висновків суду.

Подані представником позивача зміни до апеляційної скарги, у яких позивач просить ухвали нове рішення про виселення відповідачів з наданням іншого жилого приміщення, а саме квартири АДРЕСА_2, яка належить позивачу на праві власності не можуть бути враховані на стадії апеляційного розгляду, оскільки такі вимоги не були предметом розгляду у суді першої інстанції та позивач не позбавлений права звернутися до суду з вимогами про виселення з наданням іншого жилого приміщення.

На стадії апеляційного розгляду сторонам було надано строк для укладення мирової угоди та сторони повідомили, що між ними тривають перемовини щодо викупу спірної квартири відповідачами. Разом з тим, у даній справі сторони домовленості щодо мирного врегулювання спору не досягли.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 20.03.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик