Справа № 495/3559/19
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

19 листопада 2019 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/3559/19

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування в особі Білгород-Дністровської райдержадміністрації

про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні та визначення способу участі у вихованні та спілкування з нею

В С Т А Н О В И В :

18.04.2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту відповідачка) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування в особіБілгород-Дністровської райдержадміністрації (далі по тексту третя особа) про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні та визначення способу участі у вихованні та спілкування з нею (а.с.2-5).

Так, позивач, просить суд визначити спосіб його участі, як батька у вихованні малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме брати дітей на свою житлову площу за адресою: АДРЕСА_1 у суботу та неділю з 09 години до 17 години, не рідше 4 (чотирьох) разів на місяць за попередньою домовленістю із матір`ю.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.09.2019 року цивільну справу № 495/3559/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи ООП в особі Білгород-Дністровської РДА про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні та визначення способу участі у вихованні та спілкування з нею прийнято до свого провадження. Призначено підготовче судове засідання (а.с.72-73).

Позивач ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явився, але його представник - адвокат Садовський В.Є. подав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність та відсутність позивача. Крім того, вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, тільки просить суд при визначенні проміжку часу для побачення із дітьми, врахувати необхідність додаткового часу на дорогу, так як на теперішній час відповідачка з дітьми мешкає у м. Одесі (а.с.82-83).

Відповідачка ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилася, але її представник адвокат Сороколет С.І. подав до суду заяву, відповідно до якої просив при винесенні рішення по вказаній справі прийняти до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини Білгород-Дністровської районної державної адміністрації № 01-39/1979 від 15.05.2018 року. Просив суд розглянути справу за його відсутності та відсутності відповідачки (а.с.81-82).

Представник третьої особи Органу опіки та піклування в особі Білгород-Дністровської райдержадміністрації, в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі (а.с.78).

Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 перебував у цивільному шлюбі із ОСОБА_2

Від спільного шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На теперішній час ОСОБА_1 проживає окремо за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони раніше мешкали сумісно. Діти позивача проживають разом з відповідачкою за адресою: АДРЕСА_2 .

Під час окремого проживання, ОСОБА_2 залишала дітей з батьком та діти завжди були належним чином забезпеченні, погодовані, не захворювали. Відповідачка жодного разу не критикувала та не ставила під сумнів знаходження дітей із позивачем.

Крім того, діти також жодного разу не скаржились та завжди чекали повернення до батька.

Але, у подальшому відносини між колишнім подружжям почали погіршуватись та ОСОБА_2 усілякими способами перешкоджає спілкуванню ОСОБА_1 з дітьми, а саме прямо відмовляла ОСОБА_1 в його проханні бачитися з дітьми. Також неоднарозово заявляла, що власних дітей ОСОБА_1 побачить тільки, коли вони стануть дорослими.

Позивач звертався до органу опіки та піклування з проханням вплинути на поведінку відповідачки.

Відповідно до рішення № 01-39/1979 комісії з питань захисту прав дитини при районій державній адміністрації від 15.05.2018 року вирішено: визначити ОСОБА_1 спосіб участі у спілкуванні та виховаи малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме брати дітей на свою житлову площу адресою: АДРЕСА_1 , в суботу з 13-00 до 17-00 години та у неділю з 13-00 до 17-00 години, не рідше 4 ра на місяць за попередньою домовленістю із матір`ю.

Інших засобів впливу на відповідачку позивач не має, примусово або із залученням, правоохороних органів відбирати дітей позивач не бажає, аби не зашкодити емоційному стану дітей. Позивач виплачує присуджені судом аліменти, але має заборгованість по аліментам, що підтверджує належним чином завіреними копіями довідок (а.с.19-24).

Позивач зазначає, що він розуміє свій батьківський обов`язок у вихованні дітей та має бажання виховувати своїх дітей, спілкуватися з ними, віддаючи своє тепло і батьківську любов.

Крім того, позивач наполягає на тому, що жодних обставин, які б давали підстави вважати, що його спілкування з дітьми причинить шкоду не існує, а навпаки він поважливо ставиться до відповідачки, як до матері спільних дітей, ніколи негативно не відзивається та не настроює дітей проти неї, розуміє необхідність материнського піклування для розвитку та виховання дітей.

Позивач звертає увагу на те, що створення перешкод у його спілкуванні з дітьми порушує не тільки його права, як батька, а в першу чергу суперечить інтересам дітей.

Матеріальний стан ОСОБА_1 дозволяє в повній мірі забезпечити дітей необхідним харчуванням, корисним дозвіллям - відвідуванням зоопарку, дитячих таборів, ігрових, розважальних та спортивних центрів, має у власності житло, яке дає можливість проживання дітей, забезпечення достатнім рівнем проведення власного дозвілля.

У зв`язку з чим, позивач має намір надавати допомогу відповідачці у виховані дітей, проводити з ними вільний час та свята.

Дані обставини і стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із позовною заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні та визначення способу участі у вихованні та спілкування з нею.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Згідно із ст.3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року (набрала чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст.7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) визначено принцип загальної відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також всі найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У п. 54 рішення ЕСПЛ « Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд і інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівної справі Olssonv. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (ріі Johansen у. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне грунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшої об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «Мак Майкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).

Ухвалюючи рішення від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України», Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) наголосив, що в таких справах основ значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, ще всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення

Верховний Суд враховуючи вказане рішення ЄСПЛ у Постанові від 30 травня 2018 року справі № 343/1500/15-ц (касаційне провадження № 61-23861св18) зробив наступний правовий висновок.

Врахувавши положення ст. 51 Конституції України, статтей 7. 157 СК України, а та рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) «М. С. проти України», суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у як найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Відповідно до ч.1 ст.151 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Завдяки природній близькості між батьками та дітьми, тому особливому емоційно-психологічному мікроклімату, створити який можливо лише в умовах родини, інтенсивності та результативності впливу на дітей, сімейне виховання виступає необхідною умовою успішного формування особистості. Право на здійснення особистого виховання дітей покликане сприяти найефективнішому здійсненню батьками своїх обов`язків щодо виховання дитини. Здійснюючи право на особисте виховання своїх дітей, батьки тим самим виконують обов`язки щодо виховання дітей та забезпечують реалізацію права на одержання належного сімейного виховання. Тому сутність батьківського права на особисте виховання своїх дітей полягає перш за все в активному його здійсненні шляхом виконання батьківських обов`язків. Пріоритетність батьківського виховання забезпечується наявністю у батьків цілого комплексу інших немайнових прав, які покликані забезпечити ефективне виконання батьками їхніх прав та обов`язків по вихованню дитини. Так, батьки мають право, зокрема, на безперешкодне спілкування з дитиною (ст.ст. 153, 157, 168 СК України).

Статтею 153 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Спілкування важлива складова частина соціального буття людини як суспільної істоти, джерело її життєдіяльності, умова формування особистості. Людина не може існувати поза спілкуванням з іншими людьми. Потреба у спілкуванні одна з базових потреб індивіда. Спілкування батьків і дітей повинне будуватися на повазі гідності один одного, дотриманні вироблених людством простих норм моральності та звичок. Спілкування може бути включеним в діяльність (праця, навчання, гра) або визначатися самою потребою в спілкуванні як такому; може бути безпосереднім, тобто здійснюватися «лицем до лиця», або опосередкованим різними системами комунікації (пошти, телефону, комп`ютеру тощо); вербальним або невербальним. Зниження інтенсивності і якості спілкування дитини з іншими людьми, особливо у дитячому і ранньому віці, звичайно призводить до затримки і відхилення у психічному розвитку.

Закріплення права батьків та дитини на спілкування у чинному законодавстві України відповідає світовим стандартам захисту прав дитини. Стаття 9 Конвенції прав дитини передбачає право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічні положення містяться у ст.ст. 14, 15 Закону України «Про охорону дитинства». Спілкування є необхідною умовою здійснення батьками виховання дитини. Саме спілкування є основним способом здійснення батьками свого права на особисте виховання дитини. Легальне визнання права батьків та дітей на спілкування є правовим засобом забезпечення права дитини на належне батьківське виховання, а також правовою гарантією належного здійснення батьками своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Згідно із ч.ч. 1-3 статті 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Процес сімейного виховання дитини включає в себе безліч питань переважно педагогічного характеру. Вони вирішуються або обома батьками, або одним з них за погодженням або мовчазною згодою другого. При цьому презюмується, що батьки дотримуються інтересів дитини. Різного роду суперечності між батьками по питанню виховання дитини повинні долатись самими батьками.

Батько (мати), що проживає окремо від дитини має право на спілкування з дитиною і право брати участь у її вихованні. Формою здійснення батьківських прав особою, яка не проживає зі своєю дитиною, є участь у вихованні. Така участь передбачає використання різних способів позитивного впливу на дитину, що робить благотворний вплив на формування її особистості. Для цього використовується не лише особистий контакт (спілкування), але й телефонний зв`язок, переписка і т.д.

Право на спілкування з дитиною належить до особистих немайнових прав батьків, про що прямо зазначає закон. Порушення цього права, створення умов, за яких неможливе його реалізація, є правопорушенням. Причому порушуються права не тільки батька (матері), але й дитини. Тому дані положення забороняють тому із батьків, з ким проживає дитина, перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 159 Сімейного кодексу України визначено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Спілкування дитини і батьків є неодмінним елементом належного розвитку і виховання дитини. Таке спілкування слугує задоволенню життєво важливих потреб як дитини, так і дорослих членів сім`ї. Судовий порядок захисту прав батьків, що проживають окремо від дитини, слугує надійною гарантією здійснення права на спілкування.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_3 проживають біля матері ОСОБА_2 , про що свідчить рішення комісії з питань захисту прав дитини при районній державній адміністрації № 01-39/4722 від 28.09.2017 року (а.с.6-8).

15.05.2018 року рішенням № 01-39/1979 комісії з питань захисту прав дитини при районній державній адміністрації визначено спосіб участі батька ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей, а саме дозволено брати дітей на свою житлову площу у суботу та неділю з 13 години до 17 годин, а також у святкові дні, але не рідше чотирьох разів на місяць за попередньою домовленістю з ОСОБА_2 (а.с.11-13).

Разом з тим, встановлено, що позивач просить врахувати необхідність у додатковому проміжку часу для визначення способу участі у вихованні дітей, у зв`язку з віддаленістю на теперішній час місця проживання відповідачки із дітьми, які мешкають у місті Одесі.

В свою чергу, відповідачка не заперечує в цілому щодо задоволення вимог позивача, однак просить визначити такий спосіб участі батька у вихованні дітей, що близький до вимог рішення № 01-39/1979 від 15.05.2018 року, яким вже визначено спосіб участі позивача у вихованні дітей.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про часткову законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні та визначення способу участі у вихованні та спілкування з нею, у зв`язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 151, 153, 157, 159 Сімейного кодексу України, статтями 2, 12-13, 76-81, 247, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування в особі Білгород-Дністровської райдержадміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні та визначення способу участі у вихованні та спілкування з нею задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , усунути перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у спілкуванні з малолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Дозволити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 брати дітей на свою житлову площу за адресою: АДРЕСА_1 у суботу та неділю з 11 години до 17 години, але не рідше 4 (чотирьох) разів на місяць за попередньою домовленістю із матір`ю.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Мишко