Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 183/1092/17

провадження № 61-7667св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Державна казначейська служба України,

треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, прокуратура Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги першого заступника прокурора Дніпропетровської області та представника Державної казначейської служби України - Демошенка Валерія Сергійовича на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року у складі судді Майної Г. Є. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що 11 лютого

2008 року заступником прокурора Дніпропетровської області порушено кримінальну справу № 70089015 за фактом привласнення майна шляхом зловживання службовим становищем службовими особами ПП «АПФ «Провесінь», вчинене в особливо великих розмірах, за ознаками злочину, передбаченого частиною п'ятою статті 191 КК України. Кримінальну справу для організації досудового слідства направлено в Новомосковську міжрайонну прокуратуру Дніпропетровської області. В ході проведення досудового розслідування у справі, 28 травня 2008 року Новомосковською міжрайонною прокуратурою порушено кримінальну справу № 70089015-1 за фактом службового підроблення у відношенні ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 366 КК України. Кримінальні справи № 70089015 і № 70089015-1 об'єднані в одне провадження. 25 червня 2008 року постановою старшого слідчого міжрайонної прокуратури позивачеві пред'явлено обвинувачення у злочинах, передбачених статтею 191, частиною другою статі 366 КК України. Злочин, передбачений частиною п'ятою статті 191 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів. Вину у пред'явленому обвинуваченні він не визнав.

27 червня 2008 року постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у зазначеній кримінальній справі позивачеві обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 29 липня 2008 року виконуючим обов'язки прокурора Новомосковської міжрайонної прокуратури затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі № 70089015 за його обвинуваченням за частиною п'ятою статті 191, частиною другою статті 366 КК України і ОСОБА_6 за частиною п'ятою статті 191, частиною другою статті 366 КК України і справу для розгляду по суті передано в Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

До квітня 2012 року кримінальна справа за обвинуваченням, зокрема ОСОБА_4, розглядалася Новомосковськом міськрайонним судом Дніпропетровської області.

27 квітня 2012 року вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області позивач був визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених частиною п'ятою статтею 191, частиною другою статті 365 КК України і йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на

8 років з відбуванням покарання в кримінально-виправній установі. Вироком суду запобіжний захід йому було змінено з підписки про невиїзд на утримання під вартою, під варту взятий у залі суду в день проголошення вироку.

28 серпня 2012 року ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської вирок Новомосковського міськрайонного суду від 27 квітня 2012 року стосовно позивача та

ОСОБА_6 скасовано, а матеріали справи повернуті на додаткове розслідування. Обрана позивачеві судом першої інстанції міра запобіжного заходу у вигляді тримання під варту змінена на підписку про невиїзд. З-під варти його звільнили в залі апеляційного суду. Таким чином, під вартою позивач утримувався 4 місяці і два дні.

Додаткове розслідування у справі здійснювалося слідчим Новомосковського міського відділу поліції ГУМВС України в Дніпропетровській області, а з моменту реорганізації міліції в поліцію - слідчим відділенням Новомосковського відділу поліції ГУНП України в Дніпропетровській області. З введенням в дію нового Кримінального процесуального кодексу та Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) матеріали щодо позивача та ОСОБА_6 15 січня 2013 року були внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань як кримінальне провадження під № 0000364. Постановою від 19 квітня 2017 року, за наслідками додаткового розслідування, прокурор Новомосковської місцевої прокуратури, керуючись статями 110, 284 КПК України, частиною другою статті 11 КК України, закрив кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 січня 2013 року під № 0000364 у зв'язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Таким чином, період перебування позивача під слідством і судом, тобто з моменту незаконного пред'явлення йому обвинувачення до дня закриття кримінального провадження (19 квітня 2017 року) становить 8 років 9 місяців 24 дні.

Позивач вважає, що внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, обрання запобіжного заходу, утримання під вартою, йому спричинена моральна шкода, справедливим розміром відшкодування якої, на його думку, є сума у розмірі 336 210,41 грн, яку він просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь.

Рішенням Новомосковського міськрйонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України на користь

ОСОБА_4 суму грошової компенсації моральної шкоди у розмірі 336 000,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач зазнав моральних страждань внаслідок незаконного перебування під слідством та судом. Розмір моральної шкоди завданої позивачу суд визначив в сумі 336 000,00 грн. При цьому визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення судом першої інстанції, яка становила 3 200,00 грн.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня

2017 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України та прокуратури Дніпропетровської області відхилено.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційні скарги Державної казначейської служби України та прокуратури Дніпропетровської області, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

08 листопада 2017 року представник Державної казначейської служби

України - Демошенко В. С. через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відшкодування моральної шкоди з Державної казначейської служби України є незаконним, розмір моральної шкоди судами визначено без урахування засад розумності та виваженості і не відповідає характеру майнових втрат та обсягу моральних страждань.

10 листопада 2017 року перший заступник прокурора Дніпропетровської області через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить змінити рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року зменшивши суму грошової компенсації моральної шкоди з 336 000,00 грн до 168 000,00 грн, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що для розрахунку моральної шкоди потрібно виходити із 1 600,00 грн, що відповідає пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 січня 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 через засоби поштового зв'язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області залишити без задоволення, а рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

15 березня 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 через засоби поштового зв'язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційних скарг, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на касаційні скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційних скарг висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди (частини перша - четверта статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від

02 грудня 2015 року справа № 6-2203цс15.

Встановивши обставини справи, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють дані правовідносини, здійснивши підрахунок розміру відшкодування завданої моральної шкоди за час перебування позивача під слідством та судом, який проведено у відповідності до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» з урахуванням роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та стягнення на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 336 000,00 грн.

Викладені в касаційній скарзі доводи з посиланням на Закон України

від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким установлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат і що вона застосовується в розмірі 1 600,00 грн, на увагу не заслуговують, оскільки зазначений Закон не містить посилань на те, що його положення поширюються на виплати, що здійснюються відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яким передбачено, що розрахунковою величиною є саме мінімальна заробітна плата, розмір якої згідно Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» становить

3 200,00 грн.

Інші доводи касаційних скарг не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, а рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року та ухвалою Виерховного Суду від 26 лютого 2018 року зупинено виконання рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційні скарги першого заступника прокурора Дніпропетровської області та представника Державної казначейської служби України - Демошенка Валерія Сергійовича підлягають залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги першого заступника прокурора Дніпропетровської області та представника Державної казначейської служби України - Демошенка Валерія Сергійовичазалишити без задоволення.

РішенняНовомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська