Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 487/9435/15-ц

провадження № 61-19223св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Миколаївської області в складі суддів: Серебрякової Т. В., Лисенка П. П., Самчишиної Н. В., від 06 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно договору № 344 купівлі-продажу нерухомого майна від 15 червня 1999 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_5 з одного боку, та ОСОБА_6 з іншого боку, на товарній біржі «Сангай», ОСОБА_6 придбав у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 26,9 кв.м, житловою площею 14,1 кв.м.

08 червня 2015 року ОСОБА_6 склав заповіт відповідно до якого заповідав ОСОБА_1 все майно, що йому належить чи буде належати йому де б воно не було та з чого б воно не складалося, а також все те, на що він за законом буде мати право.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1.

Позивач є особою, що прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6, але при зверненні до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки нею не було надано правовстановлюючого документу, яким би підтверджувалося, що ОСОБА_6 належала квартира АДРЕСА_1.

Позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги, пред'явивши їх остаточно до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2 (син померлого, який подав заяву про прийняття спадщини за законом), та посилаючись на те, що після смерті спадкодавця ОСОБА_6 оригінал договору купівлі-продажу нерухомого майна № 344 від 15 червня 1999 року було втрачено, а отриманий повторно біржовий договір купівлі-продажу не може вважатися належним документом, що підтверджує право власності, крім того, договір не посвідчений нотаріально, позивач просила визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна за №344 від 15 червня 1999 року, укладений на товарній біржі «Сангай» між ОСОБА_3, ОСОБА_5, як продавцями, та ОСОБА_6, як покупцем, а також визнати за нею право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2016 року провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_5 закрито на підставі пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України.

РішеннямЗаводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2016 року, описку в якому виправлено ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні правовіпідстави для визнання дійсною угоди купівлі-продажу, яка укладена на товарній біржі між членами біржі і не посвідчена нотаріально. Крім того, суд указав, що позивач не позбавлена можливості отримати дублікат правовстановлюючого документу для пред'явлення його приватному нотаріусу, тобто забезпечити свої спадкові права у визначений законом спосіб, а тому її спадкові права не можуть бути захищені шляхом задоволення позову у даній справі.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 06 березня 2017 рокуапеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4, задоволено частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 листопада 2016 року, описку в якому виправлено ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2016 року, скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 344 - квартири АДРЕСА_1, який укладено на товарній Біржі «Сангай» 15 червня 1999 року, між покупцем ОСОБА_6 та продавцями ОСОБА_3 і ОСОБА_5

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що покупець спірної квартири - ОСОБА_6, повністю виконав умови договору купівлі-продажу квартири, сплатив за придбане майно обумовлені договором кошти (пункт 4 договору), з 30 липня 1999 року був зареєстрований в спірній квартирі, договір відповідно до вимог частини другої статті 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) зареєстрований в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалась недійсною (протилежного судом не встановлено), а тому за життя покупець ОСОБА_6 на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР і статті 49 Закону України «Про власність» набув право власності на спірну квартиру і правомірно володів нею. З огляду на фактичні обставини справи позивач, на користь якої померлий власник спірної квартири склав заповіт, позбавлена права встановити дійсність спірного договору купівлі-продажу у інший спосіб, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 15 червня 1999 року. В частині вирішення позову про визнання права власності на спірну квартиру в порядку спадкування апеляційний суд виходив з того, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають, а позивач не довела, що втрачена можливість щодо оформлення цього права у нотаріальному порядку, а тому звернення до суду із даним позовом є передчасним.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Миколаївської області від 06 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково повністю відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1, а рішення апеляційного суду в частині позовних вимог останньої про визнання права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за заповітом, на думку скаржників, ухвалено без належного і повного дослідження зібраних у справі докази, є необ'єктивним і підлягає скасуванню. Скаржники указали, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем померлого власника спірної квартири, однак вона позбавлена будь-якого позасудового способу вирішити питання щодо оформлення спадщини, оскільки у неї відсутній правовстановлюючий документ на спірну квартиру. Зазначено, що висновків оскарженого рішення апеляційного суду про дійсність договору купівлі-продажу є недостатньо для оформлення спадщини. Так, після ухвалення рішення апеляційним судом воно було подане позивачем нотаріусу, за наслідками чого останній виніс нову постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка мотивована ненаданням ОСОБА_1 оригіналу договору купівлі-продажу від 15 червня 1999 року. Позивач позбавлена можливості отримати оригінал указаного договору.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності в порядку спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 06 березня 2017 рокупризначено до судового розгляду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами установлено, що 15 червня 1999 року на товарній біржі «Сангай» між ОСОБА_3, ОСОБА_5 (продавця) з одного боку, та ОСОБА_6 (покупець) з іншого боку, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 344, за яким ОСОБА_6 придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 26,9 кв.м, житловою площею 14,1 кв.м, яка раніше належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 вересня 1995 року.

Згідно положень статті 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Згідно довідки Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 30 листопада 2016 року, право власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15 червня 1999 року, укладеного на товарній біржі «Сангай», за ОСОБА_6 на спірну квартиру Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації було зареєстровано 05 липня 1999 року.

Згідно матеріалів інвентаризаційної справи, складеної за адресою: АДРЕСА_1, один з примірників договору купівлі-продажу зберігається у даній справі.

Відповідно до довідки приватного підприємства «ЖЕК-10» від 15 червня 2015 року ОСОБА_6 був зареєстрований та проживав у спірній квартирі починаючи з 30 липня 1999 року та по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Верховний Суд ураховує, що хоча прохальна частина касаційної скарги ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_4, містить вимогу про скасування рішення апеляційного суду повністю, однак доводи касаційної скарги не містять посилань на незаконність чи необґрунтованість рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання дійсним спірного договору купівлі-продажу.

Згідно доводів касаційної скарги скаржники вважають рішення апеляційного суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за заповітом.

За таких обставин, Верховний Суд не переглядає справу в частині вирішення позовних вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу в силу вимог статті 400 ЦПК України.

В частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на спадщину за заповітом Верховний Суд виходить із наступного.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 в указаній частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що звернення до суду із указаними вимогами є передчасним, оскільки позивач не втратила можливість оформлення спадкового права у позасудовому порядку.

Верховний Суд не погоджується із таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону в указаній частині справи рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

08 червня 2015 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Черніковою О. Є. посвідчено заповіт записаний зі слів ОСОБА_6, згідно з яким останній заповів все майно, що належить чи буде йому належати, ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

15 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса ЧерніковоїО. Є. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6, а 10 грудня 2015 року, в якій повідомила нотаріуса про те, що після смерті ОСОБА_6 залишилось майно у вигляді квартири АДРЕСА_1, але у неї відсутній документ, що підтверджує право власності на це майно.

09 грудня 2015 року із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_6 звернувся син померлого - ОСОБА_2

Постановою приватного нотаріуса Чернікової О.Є. від 10 грудня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_6, в зв'язку з не поданням правовстановлюючого документу, який підтверджує належність вказаної квартири спадкодавцю.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (стаття 1218 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (стаття 1268 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Відповідно до Розділу ІІ глави 10 пунктів 4.12, 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів; видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Таким чином, для оформлення права на спадщину та видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину у вигляді нерухомого майна (квартири) спадкоємець повинен надати нотаріусу оригінал правовстановлюючого документа, який підтверджує, що на момент смерті спадкодавцю належала ця нерухомість (квартира).

установлено, що при зверненні до нотаріуса ОСОБА_1 не було надано оригіналу правовстановлюючого документа, який би підтверджував право власності спадкодавця ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1.

Позивачка пояснила суду, що оригінал правовстановлюючого документу було втрачено. На підтвердження факту належності ОСОБА_6 вказаної квартири було надано копію договору № 344 купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 15 червня 1999 року, зареєстрованого на товарній біржі «Сангай».

Згідно пункту 10 спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15 червня 1999 року договір складений у чотирьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких зберігається на біржі з усіма поданими при реєстрації документами.

На думку суду апеляційної інстанції, зазначені обставини свідчать про наявність у спадкоємиці можливості отримання дублікату правовстановлюючого документа від особи, яка здійснювала його реєстрацію - товарної біржі «Сангай».

Разом з тим, чинним законодавством не передбачено процедури надання товарною біржою, на якій укладено і зареєстровано договір купівлі-продажу, оригіналу (примірника) такого договору особі, яка не є стороною спірного договору купівлі-продажу від 15 червня 1999 року.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя та ефективного вирішення порушених прав особи як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

З 05 липня 1999 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15 червня 1999 року.

Ураховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо укладення договору купівлі-продажу від 15 червня 1999 року, його реєстрації та виконання сторонами договору його умов, враховуючи, що єдиним спадкоємцем майна померлого власника квартири ОСОБА_6 суди визнали ОСОБА_1, яка звернулась до суду із позовною вимогою про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом саме у зв'язку із неможливістю одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщинучерез відсутність у спадкоємця оригіналу правовстановлюючого документа на майно, Верховний Суд вважає, що у даній справі спадкові права ОСОБА_1 підлягають судовому захисту, оскільки, враховуючи фактичні обставини даної справи, остання позбавлена права захистити відповідні права у позасудовому порядку, що залишено поза увагою як суду першої інстанції, так і апеляційного суду.

Згідно частини першої та другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи зазначене, рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 листопада 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 06 березня 2017 рокув частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спадщину за заповітом підлягають скасуванню з підстав передбачених статті 412 ЦПК України з ухваленням у справі в цій частині нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 листопада 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 06 березня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 в частині позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик