ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2019 року м. Чернівці справа № 727/10641/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанська Н. К.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Ковальчук Н.О.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Літвінової О.Г.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Посилалася на те, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі крім неї зареєстровані її син - ОСОБА_4, внук та відповідачка - ОСОБА_3 (невістка), яка починаючи з вересня 2017 року виїхала з даної квартири на інше місце проживання, яке їй невідоме. Факт не проживання відповідачки у даній квартирі підтверджується актом ОСББ «Майдан-172» від 3 жовтня 2018 року.

Зазначала, що більшість комунальних послуг та витрат по утриманню квартири сплачуються виходячи з кількості зареєстрованих осіб, а тому вона несе зайві витрати на утримання квартири. Залишаючись зареєстрованою в квартирі, відповідачка порушує її право як власника.

Посилаючись на вказані обставини та на норми ст.391, ч.2 ст.405 ЦК України, просила суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 грудня 2018 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

На вказане рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що в матеріалах справи відсутні докази, крім слів позивачки та третьої особи, відносно того, що вона не бере участі в утриманні квартири і оплаті комунальних послуг, та відсутності в квартирі її речей.

Також вказує на те, що суд не взяв до уваги п.2 ч.3 ст.71 ЖК України відповідно до якого жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням, у тому числі за кордоном,- протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

9 листопада 2017 року вона виїхала до Італії та на даний час там працює, отже тимчасово не проживає в АДРЕСА_1 з поважних причин.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не визнає апеляційну скаргу ОСОБА_3 в частині доводів щодо поважності причин відсутності за місцем реєстрації вказуючи, що на підтвердження свого працевлаштування в Італії відповідачка не надала суду жодного доказу, а копія паспорта з відміткою про перетин кордон не є доказом цього.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не бере участі в утриманні квартири та оплаті комунальних послуг, за власним бажанням, добровільно виселилася з квартири, забрала свої речі, тобто добровільно визначила собі інше місце проживання, спірним житлом не користується, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. При цьому суд застосував до спірних правовідносин ст.ст.71 ЖК Української РСР.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Однак, оскаржуване рішення повністю зазначеним вимогам не відповідає.

Судом установлено, що позивачка є співвласником квартири (99%) АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20 листопада 1995 року. Іншим співвласником є третя особа - ОСОБА_4 (а.с.4).

Відповідно до довідки про склад сім'ї від 3 жовтня 2018 року, виданої ОСББ «Майдан -172» (а.с.6), за вищевказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_2 (власник), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_6 (онук), ОСОБА_3 (невістка).

Факт не проживання відповідачки у спірній квартирі з вересня 2017 року підтверджується актом ОСББ «Майдан -172» від 3 жовтня 2018 року (а.с.5).

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка просила захистити її права як власника квартири з підстав ст.391 ЦК України із застосуванням наслідків втрати відповідачкою права користування спірною квартирою на підставі ст.405 ЦК України.

Підстав та предмету позовних вимог позивачка під час розгляду справи не змінювала, проте суд першої інстанції в порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ч.1 ст.13 ЦПК України, при ухваленні рішення вийшов за межі заявлених вимог, а саме застосував до спірних правовідносин положення ст.ст.71 ЖК Української РСР, не звернувши увагу, що вказані норми поширюються на наймача або членів його сім'ї, що є відмінним від обставин набуття права користування квартирою у даному спорі.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Натомість відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або член його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Судом встановлено, що відповідачка була зареєстрована та проживала в спірній квартирі як член сім'ї власника квартири, відтак відповідачка втратила право на користування цим житлом у зв'язку з її відсутністю без поважних причин понад один рік з підстав ст.405 ЦК України, про що було заявлено в позові, отже є підставою для скасування рішення суду та застосування до спірних правовідносин ст. 405 ЦК України як на підставу задоволення позовних вимог.

Як вбачається з викладеного, застосовані судом першої інстанції норми матеріального права на спірні правовідносини не поширюються.

Частиною третьою статті 12 та частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи ОСОБА_3 про те, що вона 9 листопада 2017 року виїхала до Італії та на даний час там працює, отже тимчасово не проживає в квартирі з поважних причин, не підтверджено належними доказами, а копія паспорта з відміткою про перетин кордону в зазначений час, в силу положень частини першої статті 77 ЦПК України, не містять інформації щодо предмета доказування.

Згідно п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В силу ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 грудня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 21 березня 2019 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак