ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/336/19 Головуючий суддя І інстанції Клименко А.М.
Провадження № 22-ц/818/4532/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Коваленко І.П., Хорошевського О.М.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 липня 2019 року, ухвалене у складі судді Клименка А.М., по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 і просив стягнути з відповідача на користь позивача суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 15919 грн 21 коп.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що між сторонами було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ/6724750, за яким Страховик прийняв під страховий захист відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ 21099, номерний знак НОМЕР_1 .

В місті Харкові 14 грудня 2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ОСОБА_1 та автомобіля BMW ОСОБА_3 , номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , якому позивач здійснив виплату страхового відшкодування.

Транспортний засіб відповідача використовувався як таксі, і внаслідок приховання відповідачем від позивача сфери використання транспортного засобу, останнім було знижено значення коригуючого коефіцієнта.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 липня 2019 року задоволено позовні вимоги ПАТ «СК «ВУСО» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «СК «ВУСО» суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 15919 грн 21 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «СК «ВУСО» сплачену суму судового збору в розмірі 1762 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Філіппов О.В. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сума збитків потерпілої особі відшкодовано в повному обсязі страховою компанією в розмірі 32 338, 41 грн, тобто в рамках суми передбаченої страховим полісом, що є у межах заявлених позивачем вимог, (100 000,00 грн) цілком достатньо для відшкодування збитків потерпілому.

Вказав, що судом першої інстанції було проігноровано факт того, що в матеріалах справи відсутні докази працевлаштування відповідача у службі таксі, відсутній контракт, або договір зі службами таксі, відсутній номер замовлення таксі на момент дорожньо-транспортної пригоди, відсутні показання пасажирів, відсутня ліцензія на перевезення пасажирів.

Послався на те, що фото з шашкою таксі, з якою ОСОБА_1 і придбав авто, в посиланнях на докази позивача відсутнє.

Зазначив, що в матеріалах справи міститься копія трудової книги, де вказано офіційне місце працевлаштування відповідача, яким є Харківське державне підприємство завод «ЕЛЕКТРОВАЖМАШ».

Зауважив, що безпідставним є посилання у рішенні суду на те, що відзиву на позов не надійшло, оскільки 06.06.2019 канцелярією суду було прийнято вказаний документ.

Вважає за необхідне при розгляді даної справи врахувати правові висновки, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц, де зазначено, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

ПАТ «СК «ВУСО» суду будо надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказано, що відповідно до положень чинного законодавства для реалізації страховиком права регресного позову до винної особи на підставі п. 13.2 ст. 13 та ст. 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є обов`язковим факт саме офіційного працевлаштування водія у службі таксі. Для реалізації такого права законодавець визначає лише факт експлуатації транспортного засобу у якості таксі.

Зазначено, що відповідні обставини підтверджені наявними в матеріалах справи фото з місця подія та відповідними поясненнями.

Послались на те, що позивач звернувся до відповідача із претензією в досудовому порядку, і останнім було визнано заявлені вимоги, зокрема здійснено 4 платежі на погашення заявленої заборгованості, що свідчить про визнання регресних вимог, а отже і визнання факту використання транспортного засобу у якості таксі.

Зауважили, що зазначена відповідачем судова практика касаційного суду не може бути врахована у цій справі, оскільки викладені в ній висновки стосуються правовідносин, що мають інший правовий характер.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та розмір шкоди, без повідомленням учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін визначені у ст. 375 ЦПК України, за якоюсуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 січня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ/6724750, за яким Страховик прийняв під страховий захист відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ 21099, номерний знак НОМЕР_1 (а. с. 12).

В місті Харкові 14 грудня 2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ОСОБА_1 та автомобіля BMW ОСОБА_3 , номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 .

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а. с. 20, 21).

Згідно із платіжним дорученням № 6919 від 04 квітня 2017 року позивач сплатив власнику автомобіля BMW 525, номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_4 страхове відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ/6724750 в розмірі 32338 грн 41 коп. (а. с. 39).

Позивач 07 червня 2018 року звернувся до відповідача з претензією № 4342/4, а відповідач частково відшкодував завдану шкоду в розмірі 250 грн.

Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що ОСОБА_1 вчинив дії щодо заниження значення коригуючого коефіцієнта, оскільки застрахований транспортний засіб використовувався у якості таксі, і тому з нього слід стягнути на користь позивача 32338 грн 41 коп./ 2 250 грн = 15919 грн 21 коп.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком районного суду.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 80 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на те, що вина ОСОБА_1 у скоєнні ДТП встановлена постановою Московського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2017 року, то такі обставини не підлягають доказуванню у цій справі відповідно до норми ч. 4 ст. 80 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної безпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою особою, у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом № 1961-IV.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди у повному обсязі відповідає обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (у договірному зобов`язанні ним є страховик).

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Статтею 528 ЦК України встановлено, що виконання обов`язку може бути покладено на іншу особу, якщо з умов договору, вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не виникає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто.

Відповідно до п. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригую чого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування.

При заповненні Полісу № АЕ/6724750 у п. 8 ОСОБА_1 було повідомлено позивача, що застрахований транспорт не використовується як таксі (а. с. 12).

Проте, як вбачається з фотографій транспортного засобу відповідача з місця подій автомобіль був обладнаний розпізнавальним ліхтарем, який встановлюється на даху, що є ознакою того, що вказаний автомобіль використовується у якості таксі.

Актом виїзду на місце події від 14.12.2016 було встановлено, що автомобіль відповідача використовувався у якості таксі (а. с. 15).

Зазначений Акт був підписаний ОСОБА_1 без застережень та заперечень, що свідчить про визнання вказаної у ньому інформації, належність та достовірність цього доказу відповідачем не спростовані.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно недоведеності вказаний обставин з посиланням на те, що він придбав автомобіль, який вже був обладнаний розпізнавальним ліхтарем таксі, оскільки ОСОБА_1 всупереч процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надав до суду передбачених у ст.ст. 77-80 ЦПК України доказів на спростування добровільного визнання факту використання автомобіля в якості таксі, а також що він значний час експлуатував автомобіль з позначкою таксі, а в момент ДТП у нього у салоні була пасажир. Не підтвердженні доказами пояснення відповідача про те, що цей пасажир була лише його знайомою, зміст вищевказаного Акту також не спростовує.

Доводи скарги про відсутність офіційного оформлення діяльності відповідача в якості водія таксі не мають правового значення для застосування норми ст. 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в якій відсутня така умова. Посилання в доводах скарги на порушення передбаченої у ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості у скоєнні злочину є безпідставним, оскільки у даному випадку це питання судом не розглядалося.

Колегія суддів також не вбачає підстав для врахування в цій справі правових висновків, які були висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц, оскільки вона не є релевантною до спірних правовідносин.

Суть засади змагальності сторін розкрита у ст. 12 ЦПК України, де визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В порушення процесуального обов`язку ст.ст. 12, 81 ЦПК України стороною відповідача не було доведено обставин, на які вони послались як на підставу своїх заперечень, доказами, які б задовольняли вимоги ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Правильність розрахунків та сума визначеної судом шкоди не оспорювалась.

За таких обставин, доводи скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержані норми матеріального і процесуального права, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Підстав для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 06 грудня 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.П. Коваленко.

О.М. Хорошевський.