ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

справа № 6353129/15-ц

провадження № 22ц/818/375/19

22 січня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року (суддя Токарєва Н.М.)

по справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міжрайонної організації Українського товариства мисливців і рибалок, Секретаря президії Харківської міжрайонної організації Українського товариства мисливців і рибалок ОСОБА_2, Виконуючого обов'язки Голови президії Харківської міжрайонної організації Українського товариства мисливців і рибалок ОСОБА_3, Голови президії конференції Харківської міжрайонної організації Українського товариства і мисливців і рибалок ОСОБА_4, Голови президії Харківської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок ОСОБА_5, Секретаря обласної президії Харківської міжрайонної організації Українського товариства мисливців і рибалок, Членів ради, президії ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про ненадання інформації, визнання проведення конференції незаконним, скасування рішень, про захист честі, гідності та ділової репутації, про спростування поширеної недостовірної інформації, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 завернувся до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- зобов'язати секретаря президії ХМО УТМР ОСОБА_2, секретаря обласної президії ХО УТМР, ХМО УТМР та Харківську обласну організацію УТМР надати йому відповідь на його інформаційний запит від 04.03.2015р.,

- визнати незаконними розповсюдження в період з 10.02.2015р. по 04.04.2015р. ОСОБА_13, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_14, ОСОБА_5 недостовірної інформації про позивача, зобов'язати вказаних осіб її спростувати;

- визнати проведення позачергової виборчої конференції ХМО УТМР від 04.04.2015р. незаконною та скасувати всі рішення, які були прийняті 04.04.2015р.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що позивача незаконно звільнили, оскільки наказ про звільнення був складений не уповноваженою на те особою, в порушення положень Статуту організації, що ОСОБА_15 та ОСОБА_3 14.02.2015р. самовільно захопили владу в організації, провели розширені збори ради за участю половини членів ради його не атестували на професійну відповідність, на зборах про позивача розповсюджували інформацію, як про поганого керівника, що він неправильно оформлює документи організації, що позивач вкрав печатку та документи, проводили негативну агітацію проти нього. Позивач також зазначив, що своє незаконне звільнення він оскаржив до суду.

В судове засідання учасники справи не з'явилися.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05.12.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов'язано Харківську міжрайонну організацію Українського товариства мисливців і рибалок та Харківську обласну організацію Українського товариства мисливців і рибалок надати ОСОБА_1 відповідь на його звернення від 04.03.2015 року про надання інформації та копій відповідних документів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 07.03.2018 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині зобов'язання відповідачів надати відповідь на звернення від 04.03.2015 року - змінити, визнати незаконним ненадання відповідачами інформації позивачу та зобов'язати відповідачів: - секретарів президії ХМО УТМР та ХОО УТМР (посадових осіб) і юридичних осіб ХМО УТМР та ХОО УТМР надати інформацію на інформаційні запити від 04.03.2015 року, в частині відмови у задоволенні позову рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на ті підстави, що були зазначені ним в позовній заяві.

ОСОБА_10 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що конференція проведена не законно та з порушенням приписів Статуту ХМО УТМР.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив із того, що ненадання своєчасно відповіді на звернення громадянина є порушенням положень Закону України «Про звернення громадян», інші позовні вимоги вважав необґрунтованими.

Судова колегія з таким висновком погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що наказом № 5 від 02.02.2015р. ХМО УТМР позивач ОСОБА_1 з 03.02.2015р. був призначений виконуючим обов'язки голови президії Харківської міжрайонної організації Українського товариства мисливців і рибалок та відповідальним за проведення виборчої конференції 04.04.2015 р. (т. 1 а.с.41).

Наказом № 11 від 02.02.2015р. Харківської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок на підставі рішення розширеної ради ХМО УТМР від 31.01.2015р. до проведення конференції 04.04.2015р., позивач з 02.02.2015р. призначений виконуючим обов'язки голови президії ХМО УТМР (т. 1 а.с.42, 80-82).

Згідно з актами приймання-передачі від 02.02.2015р. позивач прийняв від попереднього керівника печатку та штамп організації, документи та матеріальні цінності за списком (т. 1 а.с.47, 83).

14.02.2015 року на розширених зборах ХМО УТМР розглядався звіт ОСОБА_1 про виконану роботу. Робота позивача на посаді виконуючого обов'язки голови президії ХМО УТМР була визнана незадовільною, було висунуто нову кандидатуру на посаду виконуючого обов'язки голови президії ХМО УТМР ОСОБА_3 та прийнято рішення звільнити позивача з займаної посади та призначити замість нього ОСОБА_3, затверджено робочу групу по проведенню ревізії, призначено дату проведення установчої конференції ХМО УТМР, про що складено протокол (т.1 а.с.84-85).

Наказом № 15 від 14.02.2015р. Харківської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок, ОСОБА_3 був призначений на посаду виконуючого обов'язки голови президії ХМО УТМР (т.1 а.с.86).

04.03.2015 року позивачем було подано заяву до ХМО УТМР, в якій він повідомив про намір висунути свою кандидатуру на посаду голови президії ХМО УТМР (т. 1 а.с.46, 96).

17.03.2015 року рекомендованим листом на адресу позивача відповідачем -Харківською міжрайонною організацією Українського товариства мисливців і рибалок було надіслано лист від 13.03.2015р. за № 2, в якому повідомлено, що на його інформаційний запит від 04.03.2015р. буде надано відповідь у термін відповідно до Закону України «Про інформацію». Таку ж відповідь отримав позивач і від Харківської обласної організації за № 58 від 14.03.2015 р. (т. 1 а.с.98).

Відповідно до п. 4.3 Статуту ХМО УТМР, голова первинної організації затверджується президією міжрайонної ради УТМР. Збори первинних організацій вважаються правомочними, якщо на них присутні більше половини членів УТМР, які стоять на обліку (п. 4.4 Статуту). Згідно п. 4.5. Статуту вищим керівним органом міжрайонної організації є конференція міжрайонної організації. Позачергові конференції при необхідності скликаються за рішенням ради міжрайонної організації та вона правомочна за присутності на ній 2/3 обраних делегатів. Обраними в усі керівні органи вважаються кандидати, які набрали більше половини голосів від числа присутніх (п. 4.7. Статуту). Згідно п. 4.8 Статуту міжрайонної організації та п. 4.10 Статуту обласної організації голова, члени ради, президії та інших виборних органів, які себе скомпрометували або проявляють бездіяльність в роботі, можуть бути виведені радою з її складу. Повноваження міжрайонної конференції встановлені п. 4.7 Статуту обласної організації (т. 1 а.с.99-112, 113-127).

04.04.2015 року на позачерговій виборній конференції ХМО УТМР були присутніми 88 делегатів з 117 обраних, конференція вважається правомочною. Рішення приймалися відкритим голосуванням, що було оформлено протоколом (т. 1 а.с.128-133).

Пунктом 4.8. Статуту ХМО УТМР встановлено, що Рада міжрайонної організації здійснює керівництво діяльністю організації в період між конференціями. Зі свого складу Рада обирає президію для керівництва поточною роботою організації. Голова міжрайонної організації є одночасно головою президії міжрайонної ради УТМР і має право представляти всюди без доручення організацію УТМР. Також в даному пункті визначені повноваження Президії ради міжрайонної організації. Структура та органи керівництва, їх повноваження визначені статтею 4 Статуту обласної організації.

Статутами міжрайонної та обласної організації не визначені повноваження секретаря президії міжрайонної організації та секретаря президії обласної організації.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.05.2016р. у справі № 645/1629/15-ц, яке набрало законної сили, було задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано незаконними накази № 15 від 14.02.2015р. голови президії Харківської обласної організації УТМР ОСОБА_5 про призначення ОСОБА_3 на посаду виконуючого обов'язки голови президії міжрайонної ради ХМО УТМР з 14.02.2015р., наказ № 16 від 14.02.2015р. голови президії Харківської обласної організації УТМР ОСОБА_5 про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов'язки голови президії міжрайонної ради ХМО УТМР згідно статті 40 пункт 2 КЗпП України, наказ № 7 від 16.02.2015р. виконуючого обов'язки голови президії міжрайонної ради ХМО УТМР ОСОБА_3 про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов'язки голови президії міжрайонної ради ХМО УТМР згідно статті 40 пункт 2 КЗпП України. Поновлено з 14.02.2015р. позивача на посаді виконуючого обов'язки голови президії міжрайонної ради ХМО УТМР. Стягнуто з ХМО УТМР на користь позивача заробітну плату за період роботи з 03.02.2015р. по 14.02.2015р. у сумі 1350,00грн. з врахуванням утримання прибуткового податку з фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, середній заробіток за час оплати строку вимушеного прогулу з 14.02.2015р. по 19.05.2016р. у сумі 45386,00грн. з врахуванням утримання прибуткового податку з фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, та моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про інформацію», інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. (ст.5 Закону України «Про інформацію»)

Згідно ч.ч.1, 2 ст.7 цього ж закону, право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості

доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і

джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

У судовому засіданні було встановлено, що за своїм зверненням до посадових осіб ХМО УТМР та Харківської обласної організації УТМР позивач так і не отримав запитуваної інформації, а також відповіді про прийняття рішення щодо внесення його до списку кандидатів на посаду голови президії ХМО УТМР.

Натомість, отримав відповідь про надання йому запитуваної інформації відповідно до Закону України «Про інформацію».

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на безпідставне застосування положень Закону України «Про звернення громадян» у рішенні суду є помилковим, оскільки із змісту вимог позивача вбачається про повідомлення президії ХМО УТМР про намір висунути свою кандидатуру на посаду голови президії ХМО УТМР, за своєю суттю є вимогою повідомити про прийняте рішення щодо внесення його до списку кандидатів.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, підприємства, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані крім іншого письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги не обґрунтованою, роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв та скарг громадян, вживати заходів для усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Оскільки право ОСОБА_1 на інформацію було визнано порушеним, доказів надання запитуваної інформації відповідачами надано не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо зобов'язання організацій УТМР надати таку інформацію.

Не заслуговують на увагу і доводи про спростування поширеної неправдивої, негативної та недостовірної інформації відносно ОСОБА_1

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання розповсюдженої про позивача інформації у період з 10.02.2015 року по 04.02.2015 року суд виходив із того, що позивачем не доведено ту обставину, що в цей період часу будь-якими особами поширювалась недостовірна та негативна інформація про нього, не зазначено позивачем в чому вона виразилась і є негативною стосовно нього, зокрема вказує на порушення позивачем принципів моралі, загальновизнаних правил спілкування або свідчить про неетичну поведінку в особистому чи суспільному житті.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За змістом ст. 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожному гарантується право на захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Згідно з частинами 1, 2статті 30 Закону України "Про інформацію" від 02 жовтня 1992 року, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості . … Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Також пунктом 19 Постанови роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об'єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об'єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов'язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Отже, для вирішення питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639 цс 17.

З матеріалів справи вбачається, що в період часу з 10.02.2015 року по 04.02.2015 року мала місце оцінка діяльності ОСОБА_1, як особи, яка обіймала певну посаду в організації УТМР, що було зафіксовано у протоколах зборів. Проте така інформація не може вважатися недостовірною, оскільки є оціночним судженням.

Оцінка роботи ОСОБА_1 як незадовільної не містить фактичних даних, які б не відповідали дійсності, про роботу останнього, а лише є критикою, яка не може сприйматися як порушення особистих немайнових прав позивача.

Доводи апеляційної скарги на незаконність підготовки та проведення конференції 04.04.2015 року також не можуть бути прийняті судом з огляду на наступне.

Як було з'ясовано судом першої інстанції, статутами Харківської міжрайонної організації Українського товариства мисливців і рибалок та Харківської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок визначено, що позачергові конференції за необхідності можуть скликатися за рішенням ради організації або з ініціативи не менше 2/3 первинних організацій (п. 4.5 Статуту міжрайонної організації, п. 4.7 Статуту обласної організації).

Статутами організацій не визначено порядок повідомлення членів організації про проведення позачергових зборів або конференцій та порядок прийняття рішення про проведення позачергових зборів або конференцій.

На засіданні позачергової виборної конференції Харківської міжрайонної організації Українського товариства мисливців і рибалок 04.04.2015 р. були присутніми 88 делегатів та 19 членів організації без права голосу, конференція визнана правомочною.

Посилання позивача на та, що призначення ОСОБА_3 на посаду керівника ХМО УТМР було проведено незаконно (що обуло встановлено рішенням суду), тому позачергові збори і рішення прийняті на них також є незаконними, колегією суддів не приймається, оскільки рішення про скасування наказу про призначення ОСОБА_3 на посаду виконуючого обов'язки голови президії міжрайонної ради ХМО УТМР було винесено значно пізніше проведення зборів, на час їх проведення він діяв у законний спосіб.

Також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження підроблення печатки, перекручення інформації зборів, зафіксованої у протоколі засідання, неповідомлення учасників конференції про її проведення у певний строк, зміна повістки денної та ін.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те що позачергова конференція була скликана та проведена у відповідності до Статуту організації та вимог законодавства України.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими і на правильність висновків суду не впливають.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 січня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко