ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2019 року

м. Харків

Справа 635/2642/19

Провадження № 22-ц/818/5561/19

Харківський апеляційний суд у складі судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Бровченко І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 серпня 2019 року в складі судді Шинкарчука Я.А.

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 22 червня 2015 року у розмірі 12993, 88 грн, а також судові витрати по справі.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 22 червня 2015 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4852,93 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку:починаючи з «1» по «25» число кожного місця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ«ПриватБанк» Умовами та правилами,Тарифами складають між ним та Банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи АТ КБ «ПриватБанк» викладені на банківському сайті www. privatbank.ua/rules.

Банк зобов`язання за договором виконав у повному обсязі. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 14 березня 2019 року має заборгованість в розмірі 12 993, 88 грн, яка складається згідно із наданим до позову розрахунком з наступного: 3 899, 33 грн - заборгованість за кредитом; 2404, 18 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 5926, 86 грн - заборгованість за пенею та комісією, та відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди штраф - 763,51 грн.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 серпня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 22 червня 2015 року, яка складається з тіла кредиту у розмірі 3899,33 грн.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

10 жовтня 2019 року на зазначене судове рішення представником АТ КБ «ПриватБанк» - Криловою О.Л. подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 серпня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків та задовольнити вимоги банку в цій частині. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Стягнути з відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав безпідставним застосування до спірних правовідносин висновок Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши порушення норм цивільного права. Основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Необхідність сплати боржником процентів також передбачено ст. 169 Кодексу європейського договірного права.

Частинами 1, 3статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбаченихстаттею 369 цього Кодексу.

Частиною 1статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року клопотання представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової О.Л. про поновлення строку на апеляційне оскарження заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 серпня 2019 року задоволено.

Поновлено представнику акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Криловій О.Л. строк на апеляційне оскарження заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 серпня 2019 року.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової О.Л. на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 серпня 2019 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Зупинено дію заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 серпня 2019 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами справи.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не подано.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила, Тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна» розумів відповідач та ознайомився і погодилася з ними, підписуючи генеральну угоду, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, відповідно до наданого до суду розрахунку заборгованості, позивачем здійснено нарахування відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 18 % , у той час як в Генеральній угоді визначено розмір відсотків 1,5 %. Доказів підтвердження домовленості сторін про збільшення відсоткової ставки за користування кредитом матеріали справи не містять. Таким чином, вимоги позивача про сплату відсотків, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту на вимогах Закону не ґрунтуються та їм не відповідають, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Між тим, враховуючи що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, кредитор має право вимагати його виконання , що свідчить про порушення його прав, а тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд вбачав наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 3 899 гривень 33 копійок.

Такий висновок суду першої інстанції в оскарженій частині не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 08 листопада 2012 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», який складається з анкети-заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку.

22 червня 2015 року між банком та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, а також приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт.

Згідно умов пункту 2.1 Генеральної угоди банк надав позичальнику ОСОБА_1 строковий кредит у розмірі 4852,93 грн на строк 24 місяців з 22 червня 2015 року по 30 червня 2017 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 4852,93 грн. в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити відсотки у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані в заяві, Умовах та Правилах строки.

Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 242,84 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, а також інших витрат відповідно до Умов та Правил.

Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30 червня 2017 року.

Частиною 1статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК Українипередбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей525,526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно з частинами першою, другоюстатті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першоюстатті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першоїстатті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до частини 1статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з положеннями статей 634, 638 ЦК України відповідач, підписавши анкету-заяву та Генеральну угоду, прийняв пропозицію позивача та приєдналася до кредитного договору згідно з Умовами та Правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у анкеті-заяві та Генеральній угоді.

Тобто, в даному випадку, зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Генеральній угоді, таким чином, між банком та позичальником укладено договір у письмовій формі.

Укладення кредитного договору таким шляхом чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії для набуття, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що за змістом частини 1 статті 202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього договору, складовими якого виступають заява, генеральна угода, з якими позичальник ознайомлений, про що свідчить його підпис.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір укладений і виконувався сторонами.

Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частини недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав ОСОБА_1 не заявляв.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки діям відповідача, який, підписавши Генеральну угоду, приєднався до запропонованих банком Умов та Правил надання банківських послуг, що свідчить про укладення між сторонами договору з урахуванням положень частини першоїстатті 634 ЦК України.

Таким чином, в Генеральній угоді, підписаній сторонами, було визначено розмір відсотків, а саме, сплату процентів в розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості.

Разом із цим, щодо висновку суду першої інстанції про те, що відповідно до наданого до суду розрахунку заборгованості, позивачем здійснено нарахування відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 18 % , у той час як в Генеральній угоді визначено розмір відсотків 1,5 %, доказів підтвердження домовленості сторін про збільшення відсоткової ставки за користування кредитом матеріали справи не містять, суд зауважує, що з розрахунку заборгованості банком нараховано проценти, виходячи зі ставки 1,5 % на місяць, що відповідає умовам Генеральної угоди, а вказана відсоткова ставка в розмірі 18 % є річною. (1,5% х 12 місяців = 18% річних).

Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наданим позивачем розрахунком, у якому зазначено розмір виданого кредиту, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов`язання, розмір відсоткової ставки за користування кредитом, періоди і суми виникнення заборгованості.

Таким чином, взяті на себе зобов`язання за Генеральною угодою № б/н від 22 червня 2015 року банк виконав своєчасно і повністю, надавши ОСОБА_1 кредитні ресурси.

У порушення зазначених умов Генеральної угоди ОСОБА_1 зобов`язання за угодою № б/н від 22 червня 2015 року належним чином не виконав.

Із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 22 червня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 станом на 14 березня 2019 року має заборгованість в розмірі 12 993, 88 грн, яка складається згідно із наданим до позову розрахунком з наступного: 3 899, 33 грн - заборгованість за кредитом; 2404, 18 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 5926, 86 грн - заборгованість за пенею та комісією, та відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди штраф - 763,51 грн.

Як встановлено вище, умовами Генеральної угоди сторони узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами, які підлягають стягненню на користь банку, оскільки вказане було обумовлено письмовою домовленістю сторін.

Водночас в частині позовних вимог щодо стягнення процентів суд враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору не передбачено нарахування процентів за користування кредитом та інших платежів після закінчення строку дії договору.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України щодо щомісячної виплати процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Водночас суд враховує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Як свідчать матеріали справи, в пункті 2.1 Генеральної угоди сторони погодили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 4852,93 грн на строк 24 місяців з 22 червня 2015 року по 30 червня 2017 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 4852,93 грн. в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити відсотки у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані в заяві, Умовах та Правилах строки.

Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 242,84 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, а також інших витрат відповідно до Умов та Правил.

Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30 червня 2017 року.

Разом із цим, банк просить стягнути нараховану заборгованість за користування кредитом, зокрема по процентам, станом на 14 березня 2019 року.

Водночас, з урахуванням підписаної сторонами угоди, домовленості сторін, оскільки строк кредитного договору та дата останнього погашення заборгованості визначено до 30 червня 2017 року, після спливу строку кредитування, а саме з 01 липня 2017 року припинилося право банку нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, що відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року, отже вимоги щодо їх стягнення є необґрунтованими.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 22 червня 2015 року по 30 червня 2017 року в розмірі 1228,54 грн.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд доходить висновку про необхідність апеляційну скаргу задовольнити частково. Заочне рішення Харківського районного суду районного суду Харківської області від 30 серпня 2019 року в оскарженій частині позовних вимог щодо стягнення відсотків змінити. Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» заборгованість за відсотками в розмірі 1228,54 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося і судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Відповідно достатті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положеннястатті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, а саме, на 39,5 % (з 12993, 88 грн на 5127,87 грн), при подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1921 грн, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 758,80 грн (1921 грн.*39,5%) у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції.

Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена частково, а саме, на 51,1 % на ( з 2404,18 грн на 1228,54 грн) з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1472,45 грн (2881,50 грн*51,1 %) грн у зв`язку із переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2231,25 грн (758,80 грн+1472,45 грн) у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись статями 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни - задовольнити частково.

Заочне рішення Харківського районного суду районного суду Харківської області від 30 серпня 2019 року в оскарженій частині позовних вимог щодо стягнення відсотків змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, рахунок № НОМЕР_2 , МФО № 305299, юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1 «Д») заборгованість за відсотками в розмірі 1228,54 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, рахунок № НОМЕР_2 , МФО № 305299, юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1 «Д») судовий збір в розмірі 2231,25 грн у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 грудня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова