Справа № 204/4631/17
Провадження № 2/204/37/19
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Сорокіної А.С.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

за участю відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , що діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , треті особи: Орган опіки та піклування Красногвардійської районної у місті ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання недійсною реєстрації місця проживання, визнання осіб такими що втратили право на користування житловим приміщенням, та виселення, -

В С ТА Н О В И В:

У серпні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , що діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , яку уточнив 22 лютого 2018 року, та остаточно просив: поновити строки на подання позовної заяви про визнання недійсною реєстрації місця проживання, визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та виселення; визнати недійсною реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 , неповнолітнього ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 , застосувавши наслідки недійсності даного правочину у виді скасування державної реєстрації місця проживання вказаних осіб; визнати ОСОБА_4 , неповнолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 ; виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 без надання їм іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову зазначає, що позивач ОСОБА_1 є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира раніше належала матері позивача ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, ІНФОРМАЦІЯ_2 невістка позивача - ОСОБА_4 , онук - ОСОБА_6 та син невістки - ОСОБА_5 зареєструвались у житловому приміщенні - квартирі АДРЕСА_1 . Таким чином, реєстрація місця проживання відповідачів відбулась через 9 днів після смерті колишнього власника житлового приміщення та до отримання свідоцтва про право власності позивачем. Згода на реєстрацію вказаних осіб у квартирі та на їх вселення не надавалась. У відповідачів не було підстав для реєстрації за вищевказаною адресою, вони не мали та не могли мати правовстановлюючих документів на вказане житлове приміщення, не було також надано згоди власника майна на реєстрацію місця проживання. Зазначає також, що відсутність згоди позивача на постійне проживання та реєстрацію місця проживання відповідачів у належній йому квартирі вказує на те, що відповідачі у передбаченому законом порядку не набули права користування цим житлом, а в зв`язку з тим, що у досудовому порядку відповідачі житлове приміщення не звільняють, заявляється також позовна вимога про виселення. Відповідачі заселились до вказаного житлового приміщення незадовго до смерті матері позивача. Син позивача відповідач ОСОБА_3 разом зі своєю на той час співмешканкою ОСОБА_8 , її сином від попереднього шлюбу ОСОБА_5 та спільною дитиною ОСОБА_6 самовільно вселились у спірне житлове приміщення та після смерті спадкодавця продовжили там проживати без згоди позивача З цього приводу між сторонами відбувались чисельні конфлікти, на вимоги позивача відповідачі відмовляються виселитись із житлового приміщення, комунальні послуги за квартиру не сплачують, не допускають позивача у належну йому квартиру. Позивач виявляє намір на власний розсуд користуватися своєю власністю, а тому вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні його власністю шляхом виселення відповідачів із квартири є обґрунтованими. Між сторонами не було укладено договору оренди чи іншого користування даною квартирою. Про наявність реєстрації відповідачів у квартирі, що належить позивачу, ОСОБА_1 дізнався 23.07.2015 року, лише після звернення до паспортиста Жилсервісу, а тому звернувся до суду з позовом про визнання недійсною реєстрації місця проживання та виселення лише у 2017 році. Через поважність пропуску строків позивач просить їх поновити. Враховуючи викладене позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник позивача додатково пояснила суду, що у 2011 році після смерті матері позивач отримав свідоцтво про право на спадщину у вигляді спірної квартири. Йому було відомо, що відповідачі зареєстровані у даній квартирі, однак він вважав, що покійна матір надала відповідачам письмову згоду на таку реєстрацію. У 2015 році позивачу стало відомо, що реєстрація відповідачів у належній йому квартирі була здійснена вже після смерті матері позивача. Позивач протягом останніх чотирьох років вів з відповідачами переговори щодо виселення зі спірної квартири та зняття їх з реєстрації за вказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також, надала до суду заяву про застосування позовної давності щодо вимог позивача, оскільки ще з 2011 року позивач, оформлюючи спадщину, був обізнаний про її реєстрацію за спірною адресою, та був з цим згоден.

Представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - ОСОБА_9 в судовому засіданні просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, але від представника ОСОБА_10 до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника третьої особи, просила прийняти рішення на розсуд суду.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Красногвардійської районної у місті ради в судове засідання не з`явився, але від представника ОСОБА_11 до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги ОСОБА_1 не підтримує.

Допитана в судовому засіданні 12 листопада 2018 року в якості свідка ОСОБА_12 суду пояснила, що з позивачем ОСОБА_13 вона знайома приблизно 8-10 років та раніше вона часто бувала вдома у позивача, майже через день, так як спілкувалась з дружиною позивача. Їй відомо, що позивач раніше майже не спілкувався зі своїм сином, однак згодом почав спілкуватись. Сина позивача вона бачила лише один раз. Бачила вона також і матір позивача ОСОБА_7 , з якою вона познайомилась в той період, коли остання проживала у позивача та перебувала у нього на утриманні. Матір позивача почала проживати у позивача приблизно за 4 місяці до смерті останньої та проживала там приблизно 3-4 місяці, оскільки погано себе почувала та у її квартирі, розташованій в районі АДРЕСА_2 Робочої у м. Дніпрі здійснювався ремонт. Ремонт у квартирі матері позивача робив син позивача з родиною. Їй також відомо, що син позивача проживав у квартирі бабусі з дозволу матері позивача, однак матір позивача не надавала дозволу родині сина позивача на реєстрацію у належній останній квартирі. Незадовго до смерті матері позивача позивач з дружиною відвезли матір у її квартиру та незабаром вона померла. Рік, в якому померла матір позивача, вона не пам`ятає, однак пам`ятає, що в той період була холодна пора року. Після смерті матері позивача син позивача перестав пускати позивача у квартиру, що раніше належала матері позивача.

Допитана в судовому засіданні 17 грудня 2018 року в якості свідка ОСОБА_14 суду пояснила, що з сім`єю ОСОБА_15 вона знайома, а саме з позивачем ОСОБА_13 , його дружиною ОСОБА_16 , та сином ОСОБА_17 . Сина позивача ОСОБА_18 вона бачила приблизно 3-4 рази. ОСОБА_19 позивача вона бачила в той період, коли позивач з дружиною приблизно у 2011 році забрали останню проживати у свою квартиру. З матір`ю позивача вона часто спілкувалась, однак її імені не пам`ятає. Матір позивача проживала у квартирі позивача приблизно 3 місяці, приблизно у січні-лютому 2011 року, оскільки остання була дуже слабка, а у належній їй квартирі здійснювався ремонт, що спричиняло бабусі незручності. Зазначила також, що згоди на реєстрацію відповідачів бабуся не надавала, однак дозволила відповідачам проживати у належній їй квартирі. Відповідачі заселились у квартиру матері позивача восени 2010 року та після цього почали робити у тій квартирі ремонт. Незадовго до смерті матері позивача, позивач з дружиною відвезли матір у її квартиру на АДРЕСА_3 , оскільки матір позивача дуже про це просила. ІНФОРМАЦІЯ_3 бабуся померла.

Вислухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 належала квартира АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 10 березня 2011 року, актовий запис № 1760 (а.с. 13).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_1 .

Спадкоємцем майна померлої ОСОБА_7 був її син - позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , якому 19 вересня 2011 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 3-2963, на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Право власності на вищевказану квартиру було зареєстроване за позивачем у Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 18 жовтня 2011 року, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав № 31706025 від 18 жовтня 2011 року (а.с. 12).

З пояснень сторін та допитаних під час розгляду справи свідків, судом також встановлено, що на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_1 проживали відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які вселились у вищевказану квартиру в кінці 2010 року з дозволу ОСОБА_7 .

11 березня 2011 року відповідачі ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрували своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується Інформацією з адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 22, 23), поквартальною карткою на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 60), адресними картками форми «А» (а.с. 61, 62).

Неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , також значиться зареєстрованим з народження за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується поквартальною карткою на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 60).

При цьому, відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у квартирі АДРЕСА_1 не зареєстрований, однак фактично проживає у ній. Згідно інформації з адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з 01 серпня 1996 року ОСОБА_3 значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 21).

На теперішній час відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та неповнолітній ОСОБА_6 продовжують фактично проживати у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується Актом обстеження квартири АДРЕСА_1 по встановленню факту проживання у вказаній квартирі від 09 лютого 2018 року, складеним ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 72).

Посилаючись на те, що реєстрація відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 відбулась через 9 днів після смерті колишнього власника квартири ОСОБА_7 , згода на їх реєстрацію у вказаній квартирі та вселення не надавалась, вважаючи, що у передбаченому законом порядку відповідачі не набули право користування даною квартирою, та з урахуванням того, що відповідачі в добровільному порядку відмовляються виселятись з належної позивачу квартири, позивач у серпні 2017 року вирішив звернутись до суду з даним позовом про визнання недійсною реєстрації місця проживання, визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, та виселення.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсною реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , неповнолітнього ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 , застосувавши наслідки недійсності даного правочину у виді скасування державної реєстрації місця проживання вказаних осіб, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» № 1382-VI від 11 грудня 2003 року реєстрація це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання та місця перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці здійснюється органом реєстрації.

Реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради, що визначено у пункті 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207.

З аналізу норм законодавства можна дійти висновку, що реєстрація місця проживання особи відноситься до адміністративних послуг, які здійснюються суб`єктом владних повноважень за заявою фізичної або юридичної особи, за результатами якої суб`єкту звернення надається або підтверджується певний факт.

Так, поняття адміністративної послуги визначено у п. 1 ст. 1 Закону України «Про адміністративні послуги», згідно якого адміністративна послуга це результат здійснення владних повноважень суб`єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або обов`язків такої особи відповідно до закону. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 3 вказаного Закону до адміністративних послуг також прирівнюється надання органом виконавчої влади, іншим державним органом, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, їх посадовими особами, державним реєстратором, суб`єктом державної реєстрації витягів та виписок із реєстрів, довідок, копій, дублікатів документів та інші передбачені законом дії, у результаті яких суб`єкту звернення, а також об`єкту, що перебуває в його власності, володінні чи користуванні, надається або підтверджується певний юридичний статус та/або факт.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 підставою позову в частині вимог про визнання реєстрації місця проживання відповідачів недійсною визначив ст. 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Однак, реєстрація місця проживання особи не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, а тому статті 203, 215 ЦК України, як і положення глави 16 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягають. За таких обставин очевидним є висновок про те, що такий спосіб захисту обраний позивачем помилково.

Згідно положень ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.

Суд вважає за необхідне звернути увагу, що особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Тобто право вибору підстав позовних вимог та способу захисту порушеного права належить виключно позивачу і суд не може самостійно змінювати підставу позову і спосіб захисту права, який обрав позивач.

Суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що порядок скасування реєстрації місця проживання/перебування особи визначений Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, згідно п. 28 якого реєстрація місця проживання/перебування особи скасовується в разі її проведення з порушенням вимог законодавства. У разі виявлення такого порушення керівник органу реєстрації проводить перевірку підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи, за її результатами складає висновок та приймає рішення про скасування реєстрації місця проживання/перебування особи. У пункті 29 вказаних Правил визначено, що у разі виявлення ДМС або її територіальними органами порушень законодавства органом реєстрації під час здійснення реєстрації місця проживання/перебування особи такому органу надсилається повідомлення щодо необхідності проведення відповідної перевірки. У разі підтвердження зазначених порушень реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, оскільки стороною позивача було помилково обрано спосіб захисту, з урахуванням того, що реєстрація місця проживання не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України та глави 16 ЦК України, а відноситься до адміністративних послуг, які здійснюються суб`єктом владних повноважень, а також беручи до уваги, що суд розглядає цивільні справи виключно в межах позовних вимог, то суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині щодо визнання недійсною реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , неповнолітнього ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 та визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом.

В обґрунтування позовних вимог про виселення відповідачів позивач посилався на те, що на постійне проживання відповідачів у спірній квартирі та їх реєстрацію була відсутня згода, а тому відповідачі у передбаченому законом порядку не набули право користування цим житлом, що є підставою для заявлення позовної вимоги про виселення. Крім того, зазначив, що відповідачі не допускають позивача у належну йому квартиру та з цього приводу він звертався до поліції.

Як вже було встановлено вище, відповідачі вселились у квартиру АДРЕСА_1 в кінці 2010 року з дозволу ОСОБА_7 , яка на той час була власником вказаної квартири, де безперервно постійно фактично проживають і на теперішній час, що додатково підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , від 13 лютого 2018 року, складеним Управлінням-службою у справах дітей Виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради (а.с. 87).

Також, на теперішній час відповідачі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 та реєстрація місця проживання відповідачів у встановленому законом порядку не скасована.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Жодних належних та достовірних доказів того, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а саме не допускають позивача у вказану квартиру, стороною позивача суду не надано.

Судом встановлено, що дійсно 16 січня 2018 року позивач ОСОБА_1 звертався до Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про те, що гр. ОСОБА_3 разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_8 самовільно заселились у житлове приміщення, що підтверджується Висновком ДОП СП Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Навроцького А.В. про результати перевірки інформації, що надійшла до чергової частини від 16 січня 2018 року (а.с. 69 (зворотній бік)), а також відповіддю Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 24 січня 2018 року № 45.6/498 (а.с. 69).

Однак, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що вказане звернення позивача до поліції стосувалось саме того, що відповідачі самовільно заселились у квартиру, та жодним чином не свідчить та не може бути належним доказом того, що відповідачі не допускають позивача у квартиру.

При цьому, суд звертає увагу, що законом передбачений обов`язок сторін подавати докази в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, стороною позивача не доведено перед судом, що право позивача на володіння, користування і розпорядження квартирою АДРЕСА_1 порушено відповідачами.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачі набули право користування спірною квартирою та вселилися зі згоди на той час власника квартири померлої ОСОБА_7 , постійно там проживають та користуються квартирою, то суд вважає що не має підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягають.

Також, оскільки, позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення відповідачів є похідними від вимог про визнання реєстрації місця проживання недійсною та визнання відповідачів такими що втратили право користування спірною квартирою, а також з урахуванням того, що на теперішній час відповідачі фактично постійно проживають у квартирі АДРЕСА_1 та значаться у ній зареєстрованими, та беручи до уваги, що стороною позивача не доведено перед судом наявність підстав для виселення, передбачених ст. ст. 109, 116 ЖК України, суд вважає, що не має підстав також для задоволення позовних вимог про виселення, а тому у задоволені позовних вимог в цій частині також слід відмовити.

Що стосується клопотання позивача про поновлення строку звернення на подання позовної заяви про визнання недійсною реєстрації місця проживання та заяви відповідача ОСОБА_4 про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту якого є припинення правовідношення.

Виходячи з правового аналізу наведених норм суд зазначає, що строк позовної давності може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, виключно у тому випадку, коли судом буде встановлено, що було порушено право позивача та воно підлягає судовому захисту, але у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності, суд дійде висновку про наявність підстав для відмови у позові.

Враховуючи, що під час розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, підстав вирішення питання про для про поновлення строку звернення на подання позовної заяви та застосування строку позовної давності, не має.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, то судові витрати позивача по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 202, 319, 383, 405 ЦК України, ст. ст. 109, 116 ЖК України, ст. ст. 2, 4, 13, 76-82, 128, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_6 ) до ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , адреса проживання: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_5 (адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 (адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ), що діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 (адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ), треті особи: Орган опіки та піклування Красногвардійської районної у місті ради (адреса місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Театральна, 5), Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (адреса місцезнаходження: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75) про визнання недійсною реєстрації місця проживання, визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та виселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

ОСОБА_23 Т. О. Дубіжанська