Справа №463/3634/17
Провадження №2-зз/463/35/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові заяву представника відповідача ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову в цивільній справі за позовом Заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі територіальної громади м. Винники до Винниківської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення, повернення земельної ділянки -

в с т а н о в и в:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24.10.2018р., яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 01.10.2019р., у задоволенні згаданого вище позову відмовлено.

В процесі розгляду даної справи, з метою забезпечення позовних вимог, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03.08.2017р. до розгляду справи по суті накладено арешт на земельну ділянку за кадастровим № :04:004:0250 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) площею 0,0623 га на АДРЕСА_1 Винники.

Представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду заяву про скасування вказаних заходів забезпечення позову, оскільки в задоволенні позову відмовлено і тому у збереженні заходів забезпечення позову відпала потреба.

Прокурор в судовому засіданні заперечив проти скасування заходів забезпечення позову, оскільки рішення суду першої та апеляційної інстанції не переглянуто в касаційному порядку. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили. Їх неявка не перешкоджає розгляду заяви.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно вимог ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Крім того, згідно ч. 9, 10 цієї статті, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом ВСУ в п. 10 Постанови № 9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, а рішення суду набрало законної сили, потреба в забезпеченні позову відпала і тому, заяву слід визнати обґрунтованою та задовольнити.

Що ж стосується доводів представника позивача, суд надає їм оцінку та звертає увагу на наступне.

За змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Під час розгляду справи «East/West Alliance Limited» проти України» ЄСПЛ в п. 185 рішення від 23.01.2014р. нагадав, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Разом з тим, як зазначено в п. 168 цього рішення, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Оскільки у справі яка розглядається рішенням суду відмовлено в задоволенні позову і таке рішення набрало законної сили, суд не вбачає правових підстав для відмови в задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову, оскільки тим самим буде порушено справедливий баланс між інтересами судочинства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 149, 158, 260 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Заяву задовольнити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03.08.2017 року, у виді накладення арешту на земельну ділянку за кадастровим № :04:004:0250 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 площею 0,0623 га на АДРЕСА_1 .

Копію ухвали для виконання направити в Личаківський ВДВС ГТУЮ у Львівській області.

Стягувач Львівська місцева прокуратура № 1, м. Львів, вул. Богомольця, 9.

Боржник ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Повний текст ухвали суду складено 06.12.2019 року.

Суддя: Леньо С. І.