Постанова

Іменем України

25 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 539/2134/16-ц

провадження № 61-30344св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

представник відповідача - Шабанова Марина Іванівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 жовтня 2016 року у складі судді Даценка В. М. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 01 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Мартєва С. Ю., Абрамова П. С., Лобова О. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про внесення змін до договору банківського вкладу.

Позовна заява мотивована тим, що 10 квітня 2008 року між нею і відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено договір банківського вкладу «Універсальний», за умовами якого банк прийняв від неї 26 500,00 дол. США зі сплатою 25 % річних за користування вкладом, з кінцевим терміном повернення коштів - 10 квітня 2009 року.

Разом з тим, після закінчення терміну дії договору банк коштів не повернув, тому вона була змушена звернутися до суду за вирішенням цього спору.

Умовами укладеного між ними договору визначено, що банк закриває вкладний рахунок після закінчення строку дії договору (пункт 5.4. договору); початком періоду нарахування відсотків є день зарахування суми грошових коштів на рахунок вкладника, закінченням нарахування відсотків є день закінчення строку вкладу (підпункт 2.4.1 договору); за бажанням вкладника відсотки можна отримати: готівкою через касу банку; шляхом перерахування на картковий рахунок вкладника; шляхом перерахування на власний поточний рахунок; шляхом перерахування на власний вкладний рахунок (підпункт 2.4.2 договору); строк дії договору не продовжується, а сторони після закінчення строку вкладу можуть укласти новий договір (пункт 6.2. договору).

Вказувала, що зазначені умови договору банківського вкладу вказують на закінчення строку вкладу - 10 квітня 2009 року, що у порушення вимог частини п`ятої статті 1061 ЦК України обмежує її у праві на нарахування та отримання процентів на банківський вклад від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові.

Вважала, що такі умови є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, їх наслідком став істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків.

На підставі вказаного ОСОБА_1 просила суд викласти договір банківського вкладу від 10 квітня 2008 року у такій редакції:

- друге речення пункту 1.1: «Днем закінчення строку вкладу є день, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав»;

- підпункт 2.4.1 пункту 2.4: «Початком періоду нарахування відсотків є день зарахування суми грошових коштів, яка визначена у пункті 1.1 на рахунок вкладника, закінченням нарахування відсотків є день закінчення строку вкладу, встановлений в пункті 1.1 договору - день, який передує поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав»;

- підпункт 2.4.5 пункту 2.4: «Банк нараховує відсотки на суму вкладу після закінчення строку вкладу, визначеного пунктом 1.1 договору до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав»;

- пункті 6.2: «Строк дії цього договору продовжується до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Після закінчення строку вкладу, згідно з пунктом 1.1 сторони можуть укласти новий договір на умовах, що пропонуються банком на момент укладання».

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 01 серпня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що сторонами договору банківського вкладу погоджено строк його дії до 10 квітня 2009 року, тому відсутні підстави для внесення змін до договору, який припинив свою дію. Крім того, відсутні підстави вважати права позивача порушеними, оскільки рішенням суду на її користь з банку були стягнуті сума депозитного вкладу, проценти на банківський вклад, пеня і три проценти річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Також відсутні підстави вважати умови договору банківського вкладу, які просить змінити позивач, несправедливими, оскільки відповідно до законодавства, чинного на момент укладення цього правочину, сторонами було погоджено суму, строк і умови приймання вкладу (депозиту).

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 11 червня 2019 року № 651/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, не врахував, що умови договору банківського вкладу від 10 квітня 2008 року, зокрема, положення пунктів 1.1, 2.4.1, 2.4.5, 6.2, є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналіз змісту статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно: порушують принцип добросовісності; призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою вказаної статті, зокрема, є умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань.

Про обмеження прав позивача на отримання процентів на банківський вклад від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові, свідчить правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 травня 2013 року у справі № 6-39цс13, згідно з якою проценти на банківський вклад сплачуються банком за процентною ставкою, встановленою договором, за весь строк користування вкладом до фактичного повернення коштів по вкладу.

Заперечення на касаційну скаргу відповідачем не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 квітня 2008 року між ОСОБА_1 і ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено договір банківського вкладу «Універсальний», за умовами якого банк прийняв від неї 26 500,00 дол. США зі сплатою 25 % річних за користування вкладом, з кінцевим терміном повернення коштів - 10 квітня 2009 року. Умовами вказаного договору визначено, що: банк закриває вкладний рахунок після закінчення строку дії договору (пункт 5.4. договору); початком періоду нарахування відсотків є день зарахування суми грошових коштів на рахунок вкладника, закінченням нарахування відсотків є день закінчення строку вкладу (підпункт 2.4.1 договору); за бажанням вкладника відсотки можна отримати: готівкою через касу банку; шляхом перерахування на картковий рахунок вкладника; шляхом перерахування на власний поточний рахунок; шляхом перерахування на власний вкладний рахунок (підпункт 2.4.2 договору); строк дії договору не продовжується, а сторони після закінчення строку вкладу можуть укласти новий договір (пункт 6.2. договору).

У визначений договором строк банк кошти ОСОБА_1 не повернув.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 січня 2013 року, що набрало законної сили, стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 депозитний вклад у розмірі 26 500,00 дол. США, проценти на банківський вклад у розмірі 6 627,75 дол. США, пеню у розмірі 251,75 дол. США, три проценти річних у розмірі 41,38 дол. США.

Вказане рішення суду було банком виконано 30 квітня 2013 року.

Оскільки з 11 квітня 2009 року до 29 квітня 2013 року банк фактично користувався депозитом, то ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути із банка проценти за вказаний період у розмірі 26 844,86 дол. США.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 31 липня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, скасовано рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2016 року і ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 проценти за користування грошовими коштами за вкладом «Універсальний» № 20/02-02/24 від 10 квітня 2008 року за період з 11 квітня 2009 року до 29 квітня 2013 року у розмірі 268,24 дол. США.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими і підстав для їх скасування немає.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Отже, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Встановивши, що з відповідача на користь позивача на підставі рішення суду стягнуто суму депозитного вкладу, проценти на банківський вклад та штрафні санкції, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляціний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про зміну договору банківського вкладу, оскільки права та охоронювані інтереси позивача не порушені, так як після закінчення строку дії договору банківського вкладу 10 квітня 2009 року зобов`язальні правовідносини сторін трансформувались в охоронні, що містять обов`язки відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. При цьому договір банківського вкладу сторін не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за цим договором після закінчення терміну його дії, тому проценти за цей період підлягають стягненню у розмірі, визначеному частиною другою статті 1070 ЦК України.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що умови договору банківського вкладу від 10 квітня 2008 року, зокрема, положення пунктів 1.1, 2.4.1, 2.4.5, 6.2,є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У частині другій статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими умовами договору можуть бути визнані в разі, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків стороні; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Частиною першою статті 1060 ЦК України визначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до пункту 1.3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 - сума, строки та умови приймання вкладів (депозитів) визначається між банком та вкладником на договірних засадах.

Так, зі змісту договору банківського вкладу від 10 квітня 2008 року вбачається, що цей договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема щодосуми, строку і умов приймання вкладу (депозиту), мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що положення договору банківського вкладу від 10 квітня 2008 року, зокрема, пунктів 1.1, 2.4.1, 2.4.5, 6.2, є несправедливими.

Посилання заявника на неврахування судами при ухваленні оскаржуваних судових рішень правових висновків, висловлених Верховним Судом України у постанові від 29 травня 2013 року у справі № 6-39цс13, є безпідставним, оскільки Верховний Суд України у постанові від 11 травня 2016 року у справі № 6-338цс16 відступив від вказаних висновків щодо застосування положень статей 1058, 1061 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законних і обґрунтованих судових рішень, оскільки містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

З урахуванням того, що вказані доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги, яким судами попередніх інстанцій надана належна оцінка, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян