Ухвала

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 279/11919/15-ц

провадження № 61-596ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 вересня

2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відокремленого підрозділу ремонтного вагонного депо Коростень державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета

спору, - начальник відокремленого підрозділу ремонтного вагонного депо Коростень державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» БойковськийАнатолій Миколайович, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про

визнання наказу начальника відокремленого підрозділу ремонтного вагонного депо Коростень державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Бойковського А. М. від 24 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади електрозварювальника ручного зварювання третього розряду незаконним та його скасування, поновлення на роботі на посаді електрозварювальника ручного зварювання третього розряду вагонного депо Коростень та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 54 664 грн 05 коп.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області

від 5 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 20 липня 2016 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 16 січня 2018 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області 5 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 20 липня 2016 року

в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання наказу незаконним та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано. Позов ОСОБА_1 у частині визнання наказу незаконним задоволено. Визнано незаконним наказ начальника відокремленого підрозділуремонтного вагонного депо Коростень державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Бойковського А. М. від 24 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади електрозварювальника ручного зварювання третього розряду за пунктом 3 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Справу за позовом ОСОБА_1 у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 12 283 грн 28 коп. передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Стягнено з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави 584 грн 64 коп. судового збору.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області

від 12 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1задоволено. Стягнено з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відокремленого підрозділу ремонтного вагонного депо Коростень державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 12 283 грн 28 коп. недоплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період

з 27 квітня 2015 року по 5 квітня 2016 року. Стягнено з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відокремленого підрозділу ремонтного вагонного депо Коростень державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір в сумі 704 грн 80 коп.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» задоволено частково.Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області

від 12 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове про часткове

задоволення позову.Стягнено з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відокремленого підрозділу ремонтного вагонного депо Коростень державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 5 907 грн 31 коп. недоплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Компенсовано Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця», відокремленому підрозділу ремонтного вагонного депо Коростень державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені витрати по сплаті

судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 508 грн 55 коп.

11 січня 2019 року Акціонерним товариством «Українська залізниця» подано до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій заявник просить скасуватирішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 вересня

2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) Українине підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19 ЦПК України

для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що

вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України«Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом

на 1 січня 2019 року становить 1 921 гривня.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною. При цьому Верховним Судом досліджено

та взято до уваги: ціну позову, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

У касаційній скарзі заявник посилається на незаконність судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій. Проте при вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у малозначній справі судом касаційної інстанції

не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга не містить обґрунтувань випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради

Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до

суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть

бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини,

яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Оскільки Акціонерним товариством «Українська залізниця» подано касаційну скаргу на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником

не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Зазначення у постанові Житомирського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для розгляду цієї справи судом касаційної інстанції.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюАкціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 вересня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко