Справа № 266/7648/18
Провадження № 2/266/367/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шишиліна О.Г. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів від нечесної підприємницької практики банку та визнання неукладеним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 ( далі Позивач) звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ КБ «Приват Банк» ( далі Відповідач) про визнання вказаного кредитного договору від 23.02.2012 року неукладеним. Позовні вимоги обґрунтовуючи тим, що 23.02.2012 р. він підписав Анкету-заяву, яку Відповідач вважає складовою частиною кредитного договору №б/н від 23.02.2012 р. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 27,6% на рік на суму залишку заборгвності за кредитом. Проте зміст анкети-заява зводиться до того, що позичальник висловив бажання на отримання кредиту та/чи кредитної картки, що не може вважатися досягнутої між стронами згоди на укладення кредитного договору. Анкета-заява не містить відомостей щодо карки банку, розміру кредиту, розміру процентної ставки, умови кредитування, відомостей про вид платіжної картки. Більш ніяких заяв про надання окремих послуг Позивач не надава, умов та правил надання кредиту не підписував, карки в день підписання Анкети заяви не отримував. Отже підписаная ним Анкета-заява не може вважатись договором в розумінні положень ст. 626 ЦК України. 03.09.2012 р. Відповідач надав йому кредитну картку №023789, якою він не користувався, кредитни кошти не використовував. Крім того він не звертався до Відповідача з питання про перевипуск каркти, але 13.11.2013 р. не використаний кредитний ліміт з карки №023789 банк перевів на нову кредитну картку №252922 без його згоди та без його прохання. Також кредитний договір б/н від 23.02.2012 р. суперечить положенням ЗУ «Про захист прав споживачів». Також просив визнати, що строк звернення до суду не пропущений, а у разі визнання його пропущеним, визнати поважними причини його пропуску та поновити даний строк.

Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 82 ЦПК України Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалу суду від 26.12.2018р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу направлено за визначеною адресою та визначено строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с.9).

У визначений строк відповідач подав відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав в повному обсязі, вказавши, що 23.02.2012 р. між стронами було укладено кредитний договір, за яким Позивач отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Укладаючи договір, клієнт надає згоду банку в будь - який момент змінити кредитний ліміт. Зміст кредитного договору зафіксовано в кількох документах одночасно - в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином, договір між банком та позичальником було укладено в письмовій формі. Тарифи зазначено в пам'ятці, яка була отримана Позивачем разом з кредитною карткою. Факт випуску картки, її отримання, перевипуску та повторного отримання особисто Позивачем підтверджується наявними фотографіями позивача з карткою у відділенні банку. Сторонами при укладенні кредитного договору обговорені всі істотні умови. Позивач користувався наданою йому карткою та встановленим кредитним лімітом, також деякий час сплачував заборгованість за кредитним договором. Тому на підставі викладеного просив суд відмовити в задоволенні позову. Також зазначив, що даний кредитний договір вже був предметом розгляду, а саме позивач просив визнати кредитний договір недійсним. Рішенням суду, яке набрало законної сили №266/3862/18 у позові було відмовлено в повному обсязі. Крім того просив застосувати строк позовної давності оскільки договір було оформлено 23.02.2012 р., а позивач звернувся до суду лише 10.07.2018 р. тобто після спливу строку позовної давності.

Позивач надав відповідь на відзив в якому вказав, що не погоджується з доводами Відповідача, звертаючи увагу суду на те, що в анкеті-заяві, що підписани ним 23.02.2012 р. не вказано жодного виду перерахованих послуг, які він просив би надати, не вказано виду карки банку, не міститься відомостей про розмір кредиту, розмір процентної ставки, умови кредитування, також відсутні відомості про вид платіжної карки. Йому на руки не видавались умови та правила надання банківських послуг, він їх не підписував, в анкеті заяві не вказано, від якої дати застосовуються умови та правила надання банківських послуг, тому що ці документи постійно змінюються на сайті Приватбанку. Отже підписаний ним документ «анкета-заяв» не може вважатсь договором в розумінні положень ст. 626 ЦК України. Жодного доказу щодо видачі йому картки від 03.09.2012 р. №0223789 відповідачем не надано. Кредитним лімітом за цією каркою він не користувався. Також він не звертася до банку із питання перевипуску вищезазначеної карки, проте 13.11.2013 р. банк не використаний ліміт з карки №0223789 перевів на картку №252922 бе з його бажання, йому навіть не було відомо про суму встановленого карткового ліміту кредитних коштів. Відповідач всупереч ст. 1054 ЦК України та порушуючи норми ЗУ «Про захист прав споживачів» ввів його в оману, а про нібито кредитні відносини він дізнався тільки після звернення Відповідача о 2018 р. із позовом про стягнення заборгованості за неіснуючим кредитним договором. Тому вважає, що строк позовної давності ним не пропущений. Просив задовольнити позов, витребувати докази.

Представником позивача 15.03.2019р. звернувся до суду із додатковими поясненями в яких вказав, що виписка з рахунку ОСОБА_1 відповідає п.п. 5.1, 5.4, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банку України, затвердженого Постановою Правліня НБУ №254 від 18.06.2006 р. є первинним документом та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначається для видачі або відсилання клієнтам та є невідємним доказом. Позивачем отримано саме дві кредитні картки, остання №252922 зі строком дії до останнього дня серпня 2017 р., а також з зазначеної виписки вбачається активне користування Позивачем зазначеною карткою. Просив відмовити у задоволенні позову.

Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач, як на підставу своїх вимог щодо неукладеності кредитного договору посилався на не відповідність заяви анкети вимогам ст. 626 ЦК України та невиконання відповідачем вимог ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» за що передбачена відповідальність ст. 15, 23 цього Закону, а також ведення відповідачем нечесної підприємницької практики в результаті чого банк навмисно ввів його в оману.

Оскільки предметом позовних вимог є визнання спірного кредитного договору неукладеним, суд не перевіряє його на обставини недійсності.

Суд з урахуванням вимог диспозитивності, що встановлені ч. 1 ст. 13, ч. 5, ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку про таке.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов'язків щодо обраного ними кола відносин.

Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Судом встановлено, та не заперечується позивачем, що 23.02.2012 р. ним було підписано Анкету-зяву про приєднання до Умов та Правил надання бінківських послуг у Приватбанку.

З заяви вбачається, що ОСОБА_1 погодився із тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Зазначено, що він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, наданими йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку. ОСОБА_1 зобов'язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись із їхніми змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Достовірність свого підпису на цій заяві ОСОБА_1 не заперечував та не спростував ( а.с.43-44).

Таким чином, підписавши заяву ОСОБА_1 підтвердив про своє ознайомлення з додатками до договору та приєднався до нього на умовах визначених банком, з чого в свою чергу випливає, що Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Згідно з частинами першою та другою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов.

Про ознайомлення із запропонованими умовами позивач ознайомився та погодився, про що розписався у Заяві-анкеті. Таке приєднання позивачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст.634 ЦК України.

Таким чином підписавши 23.02.2012 р. анкету-заяву ОСОБА_1 дав згоду на те, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, з якими він ознайомлен. Доказів того, що вимоги банку ґрунтуються на інших умовах, які сторони не узгоджували, позивач не надав.

Відповідно до положень п.п.2.1., 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007року за №168, також вбачається, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. З урахуванням вищезазначеного до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема, можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості тощо.

Платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором

Кредитна банківська платіжна картка надає змогу здійснювати операції за дебетом картрахунку в межах установленого банком-емітентом ліміту кредиту.

Кредитна схема передбачає здійснення розрахунків за виконані клієнтом операції з використанням платіжної картки за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит (у межах кредитної лінії).

Згідно із правовою позицією Верховного суду України від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.

З наданих витягів програмного забезпечення ПАТ КБ «Приват Банк», зазначених як «фото клієнта з продуктом - карткою» вбачається, що ОСОБА_1 особисто з'явився у відділення банку 23.02.2012 року та 13.11.2013 року, для отримання картки (а. с. 29,115).

За кредитним договором б/н від 23.02.2012 р. ОСОБА_1 було видано кредитні картки №023789 від 03.09.2012 р. строком дії до 06/16 та №252922 від 13.11.2013 р. строком дії до 08/17 ( а.с. 28).

З виписки по карковому рахунку №252922 вбачається, що починаючи з 04.09.2012 р. позивач ОСОБА_1 активно користувався кредитними коштами здійснюючи платежі, розрахунки та поновлюючи рахунок ( а.с. 30-38).

Позивачем не надано жодного доказу на спростування обставин отримання ним кредитних карток та користування кредитними коштами.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні правовідносини.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Проте письмові докази по справі, а саме: заява-анкета, умови та правила надання банківських послуг, відомості щодо отримання кредитних карток, свідчать про те, що сторони погодили умови договору, позивач ознайомлений і погоджується з договірними умовами споживчого кредиту, а також, що перед укладанням цього договору отримав від банку всю інформацію згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином суд вважає, що доводи позивача про те, що відповідачем при укладенні кредитного договору були порушені зазначені права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов кредитування відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не знайшли свого підтвердження.

Доводи позивача щодо порушення його прав, як споживача внаслідок невиконання відповідачем положень ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», за що передбачена відповідальність ст. 15, 23 цього закону, та несправедливі умови договору, які відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» порушують принципу добросовісності, не можуть бути прийняті судом до уваги як такі, що не містять відповідальності за наслідками неукладеності договору.

За змістом ст. 230 ЦК України правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину, така угода визнається недійсною.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17.09.2018 р. №266/3862/18 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, яке наборало законної сили 07.11.2018 р. та яким позивачу відмовлено у позові судом надана належна правова оцінка щодо недійсності спірного договору. Таким чином, суд дослідивши докази по справі з урахуванням вимог диспозитивності, діючи в межах заявлених ппозовних вимог дійшов висновку, що позивачем не доведені обставини при яких кредитний договір б/н від 23.02.2012р. слід визнати неукладеним, тому в задоволені позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи, що в задоволені вимог відмовлено за відсутності правових підстав, у суду відсутні підстави застосування наслідків пропуску позовної давності.

Інші документи додані сторонами до справи не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду.

Всі норми правових актів судом застосовано в редакції, чинній на час вчинення оспорюваного правочину.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 6-8, 12-18, 81, 141 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів від нечесної підприємницької практики банку та визнання неукладеним кредитного договору відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду в м. Маріуполі протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Шишилін О. Г.