Ухвала

06 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 161/18810/17

провадження № 61-37339св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство закордонних справ України,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши заяву судді-доповідача Грушицького Андрія Ігоровича про самовідвід у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України, третя особа - ОСОБА_2 , про оскарження нотаріальної дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2018 року у складі судді Філюк Т. М. та постанову Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства закордонних справ України про оскарження нотаріальної дії. Позов мотивував тим, що 03 листопада 2015 року віце-консулом Посольства України в Португальській Республіці Світковою Є. Б. вчинено нотаріальну дію з посвідчення заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до якої сторони домовились передати у власність кожної наступне майно: у власність ОСОБА_1 передати гаражі № НОМЕР_2, які знаходяться у АДРЕСА_4, та автомобіль марки AUDI А4, номер НОМЕР_3 , колір синій, 1999 року випуску; у власність ОСОБА_2 передати квартиру, яка знаходиться у АДРЕСА_3 , після сплати компенсації в розмірі 10 000 євро.

Вказував, що нотаріальне посвідчення такої заяви суперечить законодавству, оскільки виходить за межі повноважень консульських установ України. Відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат» та Положення про порядок вчинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, віце-консул не мав права на посвідчення такої угоди, оскільки така заява є угодою про відчуження нерухомого майна. Нотаріальна дія з посвідчення віце-консулом Посольства України в Португальській Республіці Світковою Є. Б. заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 03 листопада 2015 року про відчуження нерухомого майна суперечить вимогам статей 203, 215 ЦК України, частини першої статті 38 Закону України «Про нотаріат», пунктам 1.3, 3.1.7 Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, тому відповідно до частини першої статті 236 ЦК України підлягає визнанню недійсною з моменту її вчинення.

Просив визнати недійсною нотаріальну дію з посвідчення віце-консулом Посольства України в Португальській Республіці Світковою Є. Б. заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 03 листопада 2015 року про відчуження нерухомого майна.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2017 року в позові ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_2 , про оскарження нотаріальної дії відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що віце-консул Посольства України в Португальській Республіці Світкова Є. Б., вчиняючи нотаріальну дію, діяла законно, в межах наданих їй повноважень та відповідно до вимог законодавства.

03 квітня 2018 року в судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3 заявив відвід суддям Киці С. І., Шевчук Л. Я., який мотивував тим, що судді Киця С. І., Шевчук Л. Я. брали участь у розгляді в апеляційному порядку справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно. Відповідно до рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду оспорювана заява сторін була предметом розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 03 квітня 2018 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про відвід суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я. передано для вирішення судді, визначеному у порядку, встановленому статті 33 ЦПК України.

04 квітня 2018 року через канцелярію апеляційного суду представник позивача ОСОБА_3 подав письмову заяву, в якій обґрунтував підстави заявленого відводу та зазначав, що в судовому засіданні йому було надано недостатньо часу для складання вмотивованої заяви про відвід.

Вказував, що судді Киця С. І. та Шевчук Л. Я. при розгляді іншої справи вже визначилися з питанням законності нотаріального посвідчення консулом заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 03 листопада 2015 року про поділ майна. Будучи зв`язаними раніше прийнятим судовим рішенням вказані судді не зможуть бути неупередженими та об`єктивними під час розгляду даної справи. Тому, на думку представника позивача, судді підлягають відводу з огляду на наявність обставин, передбачених пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 05 квітня 2018 року (у складі судді Грушицького А. І.) в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про відвід суддям Киці С. І., Шевчук Л. Я. відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2018 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та постанову апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 жовтня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

З підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 ЦПК України, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід (частина 1 статті 39 ЦПК України).

Суддею Грушицьким А. І. заявлено самовідвід у цій справі з підстав, визначених частиною третьою статті 37 ЦПК України, якою передбачено, що суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді апеляційної інстанції, не може брати участі у розгляді цієї самої справи в судах касаційної або першої інстанції, а також у новому розгляді справи після скасування ухвали чи рішення суду апеляційної інстанції.

В обґрунтування наявності підстав для самовідводу суддя Грушицький А. І. зазначив, що він брав участь у вирішенні цієї справи в суді апеляційної інстанції.

Оскільки суддя Грушицький А. І. брав участь у вирішенні справи в суді апеляційної інстанції, тому він не може брати участі у розгляді цієї самої справи в суді касаційної інстанції.

За таких обставин заявлений у справі самовідвід судді від участі в розгляді справи підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 37, 39, 40 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Заяву судді Грушицького А. І. про самовідвід задовольнити.

Передати справу для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:А. І. Грушицький В. В. Сердюк І. М. Фаловська