ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8929/19 Справа № 203/843/19 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельсвіт про захист прав споживача шляхом припинення дії кредитного договору,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельсвіт про захист прав споживача шляхом припинення дії кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 14.11.2007 року він уклав із ЗАТ ПУМБ кредитний договір № 5823974. Також 14.11.2007 року між ним та банком було укладено договір іпотеки № 5824213.

19 січня 2009 року банком на його адресу було направлено письмову вимогу № 30/655/120 від 04.01.2009 року щодо дострокового повернення всієї суми кредиту та процентів.

В подальшому ПАТ ПУМБ, який є правонаступником ЗАТ ПУМБ, звернувся до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2012 року з нього на користь банку була стягнута заборгованість за кредитним договором № 5823974 від 14.11.2007 року в сумі 3 880 747,77 грн.

Таким чином, в момент відправлення банком вимоги, строк дії кредитного договору припинено банком достроково в односторонньому порядку.

Ігноруючи обставину припинення дії кредитного договору, 25.04.2016 року ПАТ ПУМБ уклав договір факторингу із ТОВ Юбіпартнер Факторинг, відповідно до умов якого останнє набуло право вимоги за кредитним договором № 5923974 від 14.11.2007 року.

25 квітня 2016 року ТОВ Юбіпартнер Факторинг уклало договір про відступлення право вимоги за кредитним договором із ТОВ Ковельсвіт.

26 квітня 2016 року ПАТ ПУМБ було задоволено забезпечену іпотекою грошову вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Позивач зазначав, що звернувшись до нього в позасудовому порядку з письмовою вимогою, а потім із позовом до суду, кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати припиненим з 26.02.2009 року кредитний договір № 5823974 від 14.11.2007 року.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.08.2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що 14.11.2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ ПУМБ було укладено кредитний договір № 5823974 та договір іпотеки № 5824213.

19 січня 2009 року банком на адресу ОСОБА_1 було направлено письмову вимогу № 30/655/120 від 04.01.2009 року щодо дострокового повернення всієї суми кредиту та процентів, а в подальшому подано до суду позов про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2012 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_1 на користь банку була стягнута заборгованість за кредитним договором № 5823974 від 14.11.2007 року в сумі 3 880 747,77 грн.

25 квітня 2016 року ПАТ ПУМБ уклав договір факторингу із ТОВ Юбіпартнер Факторинг, відповідно до умов якого останнє набуло право вимоги за кредитним договором № 5923974 від 14.11.2007 року.

Також 25.04.2016 року ТОВ Юбіпартнер Факторинг уклало договір про відступлення право вимоги за кредитним договором із ТОВ Ковельсвіт.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч.2 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Укладаючи договір 14.11.2007 року сторони за ним погодили серед іншого обов`язок позичальника сплачувати проценти за використання кредиту та комісії в розміру та в порядку, передбачених цим договором, а також своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями.

Встановивши, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження факту припинення зобов`язання з підстав, визначених законом або договором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Як убачається з матеріалів справи, ПАТ ПУМБ звертався з позовними вимогами до ОСОБА_1 про дострокове повернення всієї суми кредиту у зв`язку з тим, що останній не виконував свої зобов`язання по поверненню чергової частини кредиту.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2012 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_1 на користь банку була стягнута заборгованість за кредитним договором № 5823974 від 14.11.2007 року в сумі 3 880 747,77 грн.

Так, саме по собі ухвалення рішення не припиняє зобов`язальні правовідносини між банком та ОСОБА_1 й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

В зв`язку з чим, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для припинення кредитного договору є правильним, оскільки матеріалами справи не встановлено виконання спірного кредитного договору у повному обсязі, а саме по собі рішення суду про стягнення заборгованості, не може бути підставою для визнання його припиненим.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що у своїй позовній заяві він просив визнати припиненим договір кредиту від 14.11.2007 року, тобто визнати таким, що припинився загальний строк дії кредитного договору, тоді як питання про припинення зобов`язання за договором взагалі не порушуються і під сумнів не ставиться та те, що підставою для визнання договору кредиту припиненим є направлення банком на адресу позичальника вимоги, а не відсутність зобов`язань за цим договором, у зв`язку із направленням вимоги, банк змінив строк виконання основного зобов`язання з 14.11.2027 року на 26.02.2009 року, а тому саме з цієї дати договір припинив свою дію, колегія суддів вважає безпідставними, необґрунтованими та такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення, оскільки направлення банком повідомлення про порушення основного зобов`язання та стягнення заборгованості в судовому порядку не є правовою підставою для визнання кредитного договору припиненим.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко