Дата документу 29.11.2019 Справа № 201/7884/19
Провадження № 2/554/2471/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2019 року Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Савченко Л.І.

при секретарі Гаврись В.В.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Колесникова В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною завою в порядку захисту прав споживача до ПАТ КБ «Приват Банк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приват Банк») про визнання недійсним (нікчемним) кредитного договору б/н від 29.10.2007 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 29.10.2007 року АТ КБ «ПриватБанк» позивачу надано кредитну картку «Універсальна» №б/н з кредитним лімітом у 5000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки до 2011 року. Відповідно до розрахунку станом на 20.11.2017 року заборгованість становить 56114,43 грн., яка складається з: 2547,71 грн. заборгованість за кредитом; 46319,54 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом; 4098,87 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. фіксована частина штрафу; 2648,31 грн. процентна складова штрафу. Зазначає, що банк не має права нараховувати штраф у твердій грошовій сумі, так як це становить подвійну відповідальність за одне і те ж порушення. Також зазначає, що кінцевою датою виконання зобов`язань щодо повернення кредиту за кредитним договором було визначено жовтень 2010 року. Нею, як позичальником, повністю не було здійснено повернення кредитних коштів через фінансові труднощі. Вона брала 2547,71 грн. кредиту з кредитної картки з лімітом 5000,00 грн., погашала споживчий кредит з 2007 року по 2011 рік, але усі квитанції не збереглись. Крім того, зазначає про обставини своєї незгоди з позовом АТ КБ «ПриватБанк» до неї про стягнення заборгованості та заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 20.11.2017 року, яким цей був задоволено, що на переконання позивача, мають зв`язок із розглядом у цій справі, оскільки банк в кредитному договорі чітко прописав строк повернення кредитних коштів, і саме з цього строку виконання кредитного зобов`язання і має відраховуватися строк позовної давності на стягнення усієї суми кредитних коштів, який був пропущений банком. Також вказує на те, що АТ КБ «Приватбанк» не проінформував позивача про зміну умов кредитування. На думку позивача, підписання договору про надання кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника як споживача кредитної послуги з боку АТ КБ «Приватбанк». Так, відповідачем не виконано переддоговірної роботи з позичальником, зокрема, перед укладенням договору майже в повному обсязі не надано інформації згідно з п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначає, що оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту, до якого застосовується законодавство про захист прав споживачів. Посилаючись на положення ст.ст.11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», вказує на здійснення правочину з використанням нечесної підприємницької практики з боку відповідача, у зв`язку з чим вважає, що наявні підстави, передбачені ч.1 ст.230 ЦК України, та має місце навмисне введення сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому згаданий правочин є недійсним. При цьому зазначає, що умови договору є несправедливими. З цих підстав вважає, що кредитний договір повинен бути визнаний недійсним та просить задовольнити даний позов.

З 09 липня 2019 року по 15 липня 2019 року матеріали вищевказаної позовної заяви перебували в Жовтневому районному суді м.Дніпропетровська, до якого первісно звернулась позивач (а.с.19).

Так, ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 липня 2019 року дану цивільну справу передано на розгляд Октябрського районного суду м.Полтави (а.с.20).

До цього суду вказана справа надійшла 14.08.2019 року (а.с.23).

15 серпня 2019 року ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави позовну заяву прийнято судом, відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.25).

30 серпня 2019 року позивачем подано до суду заяву про відвід судді Чуванової А.М. (а.с.30-31).

Ухвалою суду від 10.09.2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 про відвід судді; справу передано до канцелярії суду для визначення головуючого судді в порядку ч.2 ст.33 ЦПК України (а.с.36-37).

12 вересня 2019 року згідно з розпорядженням керівника апарату Октябрського районного суду м.Полтави №2579 від 12.09.2019 року цивільну справу №201/7884/19 за наслідками повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями та відповідно до протоколу від 12.09.2019 року передано для подальшого розгляду судді Савченко Л.І. (а.с.41, 42).

13 вересня 2019 року ухвалою суду зазначену цивільну справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.43).

Відповідач із позовом не згоден, надав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень проти позову представник зазначив, що 29.10.2007 року ОСОБА_1 стала клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк», ідентифікувавшись та ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», підписавши Анкету-Заяву про приєднання, згідно з якою отримала кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Факт укладення договору та отримання коштів також не заперечується позивачем в позовній заяві в даній справі. Вказує, що відповідно до укладеного з ОСОБА_1 договору позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до Заяви та Умов. При цьому перед видачею кредиту сторонам була надана повна інформація про умови кредитування, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення тощо. При укладенні кредитного договору між сторонами досягнуто всіх істотних умов, що підтверджується їх особистими підписами, а також договір укладався сторонами добровільно, на підставі власного волевиявлення, без застосування з боку банку будь-якого впливу чи тиску. Щодо строків звернення до суду зазначив, що підставою недійсності правочину є недодержання сторонами саме на момент вчинення такого правочину вимог, встановлених ст.203 ЦК України, та враховуючи, що договір укладено 29.10.2007 року, а тому позовна заява подана з пропуском строків позовної давності, на підставі чого відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України просив суд застосувати відповідні правові наслідки спливу позовної давності та в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с.49-51).

Позивачем надано до суду додаткові пояснення по суті справи, у яких зазначив про те, що заперечує факт існування договору від 29.10.2017 року, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг разом з Анкетою-заявою до їх приєднання не засвідчують факт укладання та підписання зазначеного договору сторонами. Вважає вказані документи не є Договором про надання банківських послуг, а лише документальним підтвердженням наявності локальної банківської норми, розробленої відповідачем для ведення банківської процедури при оформленні кредиту, а тому не можуть його заміняти. За відсутністю договірних відносин вказує на те, що договір позивача з ПАТ КБ «Приватбанк» на отримання та користування споживчим кредитом не укладався, як того вимагає письмова форма за ст.1055 ЦК України. Крім того, зауважує, що за період користування банківським кредитом з 01.01.2007 року по 01.01.2012 року вона банківськими коштами у дати 27.11.2007 року, 09.05.2008 року через банкомат 4760 у м.Миргороді не користувалась (а.с.63-65).

Крім того, ОСОБА_1 подано до суду письмову відповідь на відзив відповідача, у якій зазначає, що аргументи відповідача про реальне укладання договору є безпідставними та не підтверджуються жодними доказами. Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог зазначає, що такий строк позивачем не пропущено (а.с.76-78).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених у позовній заяві та заявах по суті справи. Пояснила, що у 2007 році отримала кредит у розмірі 5000 грн. на картковий рахунок, яким користувалась та погашала заборгованість, однак конкретні суми не пам`ятає, оскільки не всі квитанції збереглись. Зазначила, що вона є одинокою матір`ю, є опікуном чотирьох дітей свого брата, і на той час перебувала у скрутному матеріальному становищі. Враховуючи наведене та доводи, викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити.

Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Колесніков В.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 звернулась до ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») з метою отримання банківських послуг та підписала відповідну заяву від 29 жовтня 2007 року, згідно з якою отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг (п.4.3) клієнт доручає банку списувати з картрахунку суми грошових коштів в розмірі здійснених клієнтом або його довіреними особами операцій, згідно з правилами Міжнародних платіжних систем, а також вартість послуг, визначену Тарифами Банка у разі настання строків платежу.

Згідно з п.п.4.6 Умов клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором, у разі настання строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у разі настання строків платежів по іншим договорам клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку. Банк здійснює списання коштів у грошовій одиниці України/іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта в розмірі, еквівалентному сумі заборгованості в іноземній валюті/національній валюті України за Договором, й купівлю-продаж іноземної валюти на Міжбанківському Валютному Ринку України. Списання коштів з будь-якого рахунку Клієнта, відкритого Банком, оформлюється меморіальним ордером.

Пунктом 6.5 Умов перебачено обов`язок клієнта погашати заборгованість за кредитом, процентам за його використання, за перевитрату платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до п.6.6 у випадку невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплаті винагороди банку.

Держатель зобов`язаний слідкувати за витратою коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафта (п.6.7).

Держатель несе відповідальність за операції, які здійснюються з картами, у тому числі наданими банком його довіреним особам. Неотримання виписки або несвоєчасне отримання не звільняє держателя від виконання своїх зобов`язань за договором (п.8.1).

Відповідно до п.8.4. держатель несе відповідальність за всі операції, які супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви держателя про блокування коштів на картрахунку та за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки карти в стоп-лист платіжною системою.

Згідно з п.8.6 Умов у разі порушення клієнтом строків платежів з будь-якого із грошових зобов`язань, передбачених даним договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

З наданих суду матеріалів вбачається, що заява позичальника від 29.10.2007 року була підписана особисто ОСОБА_1 , з її змістом ознайомлена, що останньою не спростовано.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як зазначено в абзаці 1 пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 р., відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.ст.1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

АТ КБ «Приватбанк» виконані умови договору, про що свідчить надання позивачу кредитних коштів на картковий рахунок.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що оспорюваний нею кредитний договір є недійсним на момент укладання в силу положень ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки укладений під впливом обману з боку позивача щодо суттєвих умов договору.

Позивач зазначає, що при видачі кредиту Банк (відповідач) приховав від позичальника повну, об`єктивну та достовірну інформацію щодо вартості кредиту та вказав у оспорюваному кредитному договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично увів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку би позичальник сплатив Банку, погашаючи кредит. Крім того, цей правочин укладений з використанням нечесної підприємницької практики та є несправедливим.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч.1 ст.629 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів».

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» (далі Закон) застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно із ч.4 ст.11 цього ж Закону у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредит та інші умови надання кредиту;право на дострокове повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч.5 ст.18 Закону).

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки (ч.5 ст.11 Закону).

Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частина 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Відповідно до положень п.п.2.1., 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року за №168 (чинних на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Відповідно до пункту 3.1 зазначених Правил банки зобов`язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов`язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Відповідно до пункту 3.6 Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Зазначені висновки викладені і у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 та у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року по справі № 175/1543/16-ц.

Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Пунктом 6 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

В силу приписів ч.6 ст.19 Закону правочин, здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсним.

Разом із тим, наявні матеріали справи свідчать про те, що під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема, частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

З кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені: сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості тощо. Позивач був ознайомлений з текстом договору, знав щодо оплатності наданого кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту, про що свідчить його підпис на кожній сторінці. Будь - яких заперечень або зауважень позивача договір не містить.

Про ці та інші витрати позивач був обізнаний під час укладання договору, вони були йому відомі, при цьому ОСОБА_1 при укладенні спірного договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов чи не погодження з ними та у подальшому виконувала цей договір, періодично знімала грошові кошти з платіжної картки та здійснювала часткове погашення заборгованості, а тому зазначене не є доказом нечесної підприємницької практики відповідача та несправедливості умов кредитного договору.

Не можна погодитись з доводами позивача й про те, що відповідач не ознайомив позивача з інформацією про сукупну вартість кредиту та умови кредитування, оскільки в умовах кредитного договору зазначено особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема, порядок надання кредиту та сплати заборгованості, щомісячну суму платежу та строк внесення чергового платежу, права та обов`язки сторін і їх відповідальність за невиконання умов кредитного договору, а також інші умови.

Отже, спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладання договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та виконувала його умови, про що в матеріалах справи наявне відповідне підтвердження (а.с.82-89).

Крім того, виходячи з того, що відповідно до ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права позивача у зв`язку з відсутністю в Договорі умов, передбачених Законом та Правилами, а також з`ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.

Як слідує з позову, на момент укладення договору з урахуванням власних доходів позивач мав можливість виконувати свої зобов`язання у повному обсязі, проте після виникнення складних життєвих обставин, пов`язаних зі скрутним матеріальним становищем позивача, втратою роботи тощо, кредитні зобов`язання стали для ОСОБА_1 непосильними. Водночас, суду не надано доказів, що позивач зверталась до банку з метою зміни умов кредитного договору.

Між тим, позивачем ОСОБА_1 не надано переконливих доказів, які саме права є порушеними визначеними вище обставинами, які негативні наслідки для неї настали, зокрема, що у разі відображення усієї інформації з банківських послуг вона відмовилась від укладання договору, зважаючи на те, що тривалий час позивач виконувала умови кредитного договору.

Також встановлено, що заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 20 листопада 2017 року у справі №554/7022/17 задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк»; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору №б/н від 29.10.2007 року у сумі 56114,43 грн., яка складається із 2547,71 грн. заборгованості за кредитом; 46319,54 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 4098,87 грн. заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 2648,31 грн. штрафу (процентна складова), а також вирішено питання про судові витрати по справі (а.с.12).

Дане рішення суду в установленому порядку скасованим не було та набрало законної сили.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом із тим, із вказаного рішення суду видно, що факт порушення Банком прав ОСОБА_1 при наданні кредитних коштів свого підтвердження не знайшов.

Позивач же у даному позові фактично не згоден із прийнятим рішенням суду від 20.11.2017 року та в цілому із заборгованістю за кредитним договором, що не стосується предмету заявлених позовних вимог про визнання договору недійсним.

Крім того, відповідно до наявних у справі розрахунку (а.с.13), виписок банку (а.с.82-89) та повідомлень (а.с.79-81) підтверджується, що в період з моменту укладення договору відповідач ОСОБА_1 тривалий час виконувала його умови, тобто вважала умови договору такими, що не порушують її прав, як споживача фінансового продукту.

Також установлено, що до відповідача або суду із заявами про істотні порушення своїх прав ОСОБА_1 в період належного виконання нею умов договору не зверталась.

Суд також враховує, що з моменту укладення кредитного договору пройшло більше дванадцяти років.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач не довів свої вимоги за заявленим позовом та відсутні підстави для визнання кредитного договору від 29.10.2007 року недійсним, оскільки при укладенні договору позичальник ОСОБА_1 була ознайомлена з його умовами, не заперечував проти них та проти підписання, погодилась на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання було вільним, оскільки будь-яких доказів протилежного позивачем суду не надано.

Посилання позивача на ті обставини, що банком не була надана йому повна та достовірна інформація щодо умов кредитування, за відсутності достовірних даних для визнання умов договору несправедливими, відсутності даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, не можуть бути підставою для визнання договору недійсним в цілому.

Крім того, встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку чи його працівників, який був спрямований на введення споживача в оману.

Разом із тим, у відзиві на позов відповідач просив застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності, що свідчить про зроблену ним заяву відповідно до вимог ч.3 ст.267 ЦК України.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог за безпідставністю та недоведеністю, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення, і, відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору, який стосується захисту прав споживачів, застосуванню не підлягає.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а саме у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати з відповідача не стягуються. Разом із тим, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 4,12, 81, 141, 229, 263-265, 268,289, 354 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Від сплати судового збору ОСОБА_1 звільнити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Октябрський районний суд м. Полтави шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 01001, місце знаходження м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, .

Повне рішення складено 04 грудня 2019 року.

Суддя Л.І. Савченко