Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 522/6160/16-ц

провадження № 61-30332св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2017 року у складі судді Тарасова А. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 липня 2017 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2016 року громадянин Норвегії ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом доОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні жилими приміщеннями шляхом виселення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2, що розташовані у м. Одесі.

Зазначені квартири він придбав у порядку виконавчого провадження на виконання рішення суду про звернення стягнення на нерухоме майно та які належать йому на праві власності на підставі свідоцтв про право власності, виданих 15 березня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, що зареєстровані в реєстрі за № № 337, 338.

Колишній власник квартир ОСОБА_5 придбала зазначені квартири у власність у 2012 році, зареєструвала в них членів своєї сім'ї та інших осіб, а саме: ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Посилаючись на те, що відповідачі чинять йому перешкоди в користуванні й розпорядженні власністю, позивач просив виселити ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_3, а ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виселити з квартири АДРЕСА_4.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2017 року позов задоволено. Виселено з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 Виселено з квартири АДРЕСА_1 та ОСОБА_10 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі, користуючись чужим майном, перешкоджають позивачу користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а тому такі перешкоди мають бути усунені шляхом виселення відповідачів із спірних квартир.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивач є власником спірних квартир, проте в них проживають та зареєстровані відповідачі, у зв'язку з чим останні перешкоджають власнику майна користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Доводи апеляційної скарги не спростували правильність висновків суду.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 липня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що під час розгляду справи вона двічі заявляла клопотання про зупинення розгляду цієї справи до вирішенні цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до неї про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, оскільки в залежності від результату розгляду справи про стягнення з неї грошових коштів та скасування заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2013 року, у неї будуть підстави для скасування подальших дій, пов'язаних із виконанням цього рішення суду, а саме незаконне набуття позивачем права власності на належні їй квартири, проте суд першої інстанції незаконно відмовив у зупиненні провадження у справі про виселення. Вирішуючи спір на підставі норм ЦК України, суд першої інстанції не правильно визначив характер правовідносин, що виник між сторонами, не звернув уваги на норми глави 6 ЖК України, якою врегульовані правовідносини, що виникають при користуванні жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та не застосував норму матеріального права на підставі якої має вирішуватися спір. Крім того, суди при ухваленні оскаржуваних рішень не врахували положення статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини і громадянина та порушили права відповідачів на справедливий судовий розгляд. Суди при ухваленні оскаржуваних рішень не прийняли до уваги відмову органу опіки та піклування у наданні дозволу на виселення неповнолітніх дітей із спірних квартир. Суди позбавили її та дитину єдиного житла. Крім того, у ОСОБА_12 відсутні належні повноваження на представлення інтересів ОСОБА_4 в судових засіданнях та звернення до суду із зазначеним позовом від імені останнього.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі та витребувано справу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судами установлено, що згідно із нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу від 24 березня 2012 року та 31 березня 2012 року ОСОБА_5 стала власником відповідно квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2, що розташовані в м. Одесі.

31 серпня 2012 року у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані власниця ОСОБА_5, її мати ОСОБА_7, чоловік ОСОБА_8, а 16 жовтня 2012 року її син ОСОБА_6

12 вересня 2012 року у квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані сестра ОСОБА_5 - ОСОБА_9 та племінник ОСОБА_13

У лютому 2013 року громадянин Норвегії ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_14 про повернення безпідставно набутих грошових коштів.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2013 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 322 300,00 доларів США.

26 липня 2013 року державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання зазначеного рішення суду, а 02 вересня 2013 року накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_5, в тому числі й на спірні квартири.

Оскільки належні боржнику спірні квартири не були реалізовані на прилюдних торгах, державний виконавець запропонував стягувачу ОСОБА_4 вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, на що останній надав згоду.

На підставі свідоцтва про право власності, виданих 15 березня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О. М., що зареєстровані в реєстрі за № № 337, 338, ОСОБА_4 став власником квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2, що розташовані в м. Одесі.

У зазначених свідоцтва зазначено, що відповідно до статті 62 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі акту прийому-передачі нереалізованого майна в рахунок погашення боргу, затвердженого начальником Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Шуляченко М.Б., 14 жовтня 2015 року, стягувач, громадянин Королівства Норвегії ОСОБА_4 виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу від 24 та 31 березня 2012 року.

Нормативно-правове обґрунтування

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

Вирішуючи спір по суті, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, в результаті чого дійшли висновку про задоволення позову та виселення відповідачів із належних позивачу житлових приміщень, оскільки позивач, будучи власником квартири не може використовувати її для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї, оскільки в ній без будь-яких правових підстав проживають відповідачі.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив вимоги частини першої статті 201 ЦПК України, не зупинивши провадження у цій справі до розгляду апеляційної скарги на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2013 року, яким з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто 322 300,00 доларів США, не заслуговують на увагу, оскільки у суду не було відповідних правових підстав для зупинення провадження у справі, з огляду на те, що позивач набув право власності на спірні квартири не на підставі заочного рішення, а в порядку, встановленому для виконання судового рішення - за результатами прилюдних торгів, свідоцтва про право власності позивача на квартири не скасовані. Крім того, на момент розгляду касаційної скарги, постановою Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2013 року залишено без змін.

Доводи касаційної скарги про відсутність у представника позивача ОСОБА_12 повноважень на подачу до суду позовної заяви про виселення відповідачів із спірних приміщень, не заслуговують на увагу, оскільки суд апеляційної інстанції надав належну оцінку наявності у останнього відповідних повноважень від імені позивача на ведення цієї справи, при цьому зазначені доводи не є підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що ухвалюючи оскаржувані рішення суди незаконно позбавили неповнолітнього ОСОБА_6, 2012 року народження єдиного житла, не заслуговують на увагу, оскільки перехід права власності на житловий будинок чи квартиру до іншої особи є підставою для припинення права користування житловим приміщенням членів сім'ї власників житлових будинків чи квартир. У цьому випадку, право власності на спірні квартири від ОСОБА_6 перейшло до ОСОБА_4, а тому у останнього як нового власника житла є всі підстави вимагати виселення із належного йому приміщення всіх осіб, які залишилися в ньому проживати.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик