Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 761/36590/15-ц

провадження № 61-19579св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року у складі судді Юзькової О. Л. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») та просили визнати недійсним кредитний договір № 08-038/649к від 28 грудня 2006 року та визнати припиненою в повному обсязі поруку за договором поруки № 02-038/1272 від 28 грудня 2006 року.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 28 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 08-038/649к, за умовами якого він отримав грошові кошти у розмірі 160 000, 00 дол. США з кінцевим строком повернення до 28 грудня 2026 року та сплатою 11, 95 % річних.

Того ж дня, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 02-038/1283і, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . Також з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 28 грудня 2006 року було укладено договір поруки № 02-038/1272.

До кредитного договору в 2007 році сторонами вносились, зокрема, зміни щодо схеми та порядку погашення кредиту. Проте, банком не було виконано положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не надано споживачу всю необхідну для укладання кредитного договору інформацію та використано нечесну підприємницьку практику, що заборонено статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, до договору було включено третейське застереження.

Додатковою угодою про внесення змін до договору кредиту №08-038/649к кредитор збільшив розмір процентної ставки за користування кредитом, передбаченої пунктом 1.1. договору, встановивши її на рівні 14 % річних, чим змінив істотні умови зобов`язання за відсутності згоди не тільки позичальника, а й поручителя, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України припинення договору поруки пов`язується зі зміною забезпеченого зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну. Оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимогу до поручителя, порука є припиненою.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано припиненою поруку за договором поруки № 02-038/1272 від 28 грудня 2006 року.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що оспорений кредитний договір укладений 28 грудня 2006 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним у грудні 2015 року, відтак ними пропущено позовну давність, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання поруки припиненою, суд зазначив, що боржник ОСОБА_1 останній платіж за кредитним договором здійснив 04 липня 2012 року.

Умовами договору кредиту № 08-038/649к від 28 грудня 2006 року передбачено, що погашення заборгованості має здійснюватись частинами шляхом сплати ануїтентного платежу у валюті зобов'язання щомісячно.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-53цс14, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Оскільки позичальнику було відомо про порушення його прав у 2012 році і доказів зворотного не було отримано під час розгляду справи, суд дійшов до висновку, що порука за договором поруки № 02-038/1272 від 28 грудня 2006 року є припиненою.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору кредиту недійсним скасовано та ухвалене в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вимог про визнання договору кредиту недійсним з інших підстав.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що висновки суду про пропуск позивачами позовної давності за вимогами про визнання кредитного договору недійсним є помилковими, оскільки вони дізналися про порушення своїх прав внаслідок звернення відповідача у жовтні 2015 року до Третейського суду при асоціації українських банків з позовом про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором, відтак, позовна давність ними не пропущена.

Позивач ОСОБА_1 під час розгляду справи не довів наявність обману у діях відповідача на час укладення кредитного договору.

Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови протягом майже п`яти років.

Враховуючи наведене, у задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним слід відмовити у зв'язку з їх недоведеністю.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що рішенням суду апеляційної інстанції змінено лише підстави для відмови у задоволенні позовних вимог. При цьому, в порушення положень частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року суд не роз`яснив позивачу його права у зв`язку з новими обставинами, встановленими у справі, не визначив факти, які необхідно довести.

Він неодноразово заявляв клопотання про витребування доказів, задоволення яких є обов`язком суду. Ненадання витребуваних документів порушило право позивача на всебічний розгляд справи.

Суди неповно та неналежно дослідили надані позивачем докази, зокрема договір про внесення змін № 1 від 29 липня 2007 року до договору кредиту № 08-038/649к від 28 грудня 2006 року, яким змінено схему погашення кредиту, та не врахували, що відповідно до статей 626, 628, 629 ЦК України договір є незмінним на весь термін його дії.

Під час розгляду справи за допомогою належних та допустимих доказів доведено ту обставину, що банк ввів його в оману щодо істотних умов договору, ціни, процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту, що є підставою для визнання угоди недійною.

Судові рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання поруки припиненою в касаційному порядку не оскаржувалися та не переглядаються.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду м. Києва.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 травня 2018 року справу № 761/36590/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним скасовано, воно перегляду не підлягає.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 28грудня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 08-038/649к, за умовами договору останнійотримав грошові кошти у розмірі 160 000, 00 дол. США з кінцевим строком повернення до 28 грудня 2026 рокута сплатою 11,95 % річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 28 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася відповідати як солідарний боржник за належне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 08-038/649к.

За умовами договору кредиту грошові кошти в розмірі 160 000, 00 дол. США надавалися позичальнику на придбання нерухомого майна - трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі - продажу від 28 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , останній придбав квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 2 цього договору продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за 1 212 000, 00 грн, з яких 808 000, 00 грн покупець сплатив за кредитні кошти та 404 000, 00 грн - за власні кошти.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору, але зі змісту статті 1054 ЦК України вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов`язок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час.

Правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не при його виконанні.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З аналізу вказаної норми слід дійти висновку, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів правильно виходив з відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», сторони узгодили всі істотні умови договору, ОСОБА_1 особистим підписом засвідчив, що він погодився на отримання у кредит грошових коштів на умовах, визначених кредитним договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору було вільним.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук