Справа № 559/2868/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Ралець Р.В.

секретаря судового засіданні Протас Ю.В.

за частю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дубно справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 житлового будинку, поділ жилого будинку між співвласниками,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на Ѕ житлового будинку та поділ жилого будинку між співвласниками. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з відповідачкою по справі, перебуває у шлюбі зареєстрованому 03 жовтня 2000 року виконкомом Ступнівської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, актовий запис № 01. Від спільного подружнього життя мають сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу рішенням виконкому Мирогощанської сільської ради від 17 квітня 2006 року № 62 відповідачці був наданий дозвіл на добудову жилого будинку АДРЕСА_1 . Згідно погосподарської книги Мирогощанської сільської ради № 2 за 2006-2010 роки, вищевказаний житловий будинок рахується за відповідачкою, про що свідчить інформація Мирогощанської сільської ради від 28.11.2016 року № 122. На момент прийняття зазначеного рішення будинок АДРЕСА_1 складався з коридора, двох жилих кімнат та веранди. До жилого будинку відносився хлів, частина якого була переобладнана в літню кухню.

За спільні кошти та спільною працею позивач з відповідачкою добудували до будинку ще один коридор та дві жилі кімнати. В той час відповідачка займалася підприємницькою діяльністю. У підприємницькій діяльності використовувалися транспортні засоби, власником яких був позивач. Крім того, було знесено веранду. За рахунок площі однієї з кімнат та коридора влаштували кухню та ванну. Влаштували новий вхід до погреба, який знаходиться між жилим будинком. Поміняли вікна, двері, підлогу. Обшили гіпсокартоном стіни та стелю будинку, поклали плитку на кухні та ванній. Перекрили будинок. До буднику був підведений природний газ, вода, каналізація, влаштована система опалення. У літній кухні був постелений лінолеум, підведений природний газ. У хліві були влаштовані перегородки та поміняна підлога. Всі будівельні роботи були закінчені влітку 2006 року. 05 вересня 2006 року на ім`я відповідачки було видано свідоцтво про право власності НОМЕР_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 . 05 вересня 2006 року була проведена державна реєстрація права власності відповідачки на спірний жилий будинок, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру порав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 11.10.2016.

За рахунок проведеної добудови до житлового будинку та робіт, які були виконані в жилому будинку, за спільні трудові та грошові затрати, істотно збільшилась вартість жилого будинку, що в свою чергу є підставою вважати, що спірний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вважає, що має право на 1/2 частину будинку, оскільки шлюбний договір не укладався, тому частки його та відповідачки є рівними. Домовленості про поділ будинку між ними не досягнуто, відповідачка вважає власником житлового будинку лише себе, тому він змушений звернутись до суду з позовом про визнання спірного житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ його в натурі.

Представником відповідачки ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено наступне. Даний позов відповідачка не визнає, вважає його надуманим, безпідставним та необґрунтованим, а одже і таким, що не підлягає до задоволення. Заявляючи вимогу про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та про визнання за позивачем права власності на 1/2 жилого будинку, позивач до позовної заяви не долучив жодного доказу, який би підтверджував факт купівлі ним будівельних матеріалів чи факт оплати будівельних робіт. Протягом всього часу життя у шлюбі з відповідачкою позивач навіть не був зареєстрований за адресою спірного будинку.

З 17 грудня 1993 року і по даний час він проживає у с. Ступно Здолбунівського району. Відповідачка з 10.08.1992 року зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 . У своєму позові позивач зазначає, що дозвіл на добудову жилого будинку було надано відповідачці рішенням виконкому Мирогощанської сільської ради від 17 квітня 2006 року, а державна реєстрація права власності відбулася вже 5 вересня 2006 року. Тобто виходить, що всі вказані ним будівельно-ремонтні роботи були виконані менше, ніж за 5 місяців: знесення веранди, внутрішнє перепланування із влаштуванням кухні та ванної кімнати, будівництво коридору, будівництво двох додаткових житлових кімнат, перекриття будинку, підведення природного газу, води, каналізації, влаштування системи опалення, підведення природного газу до літньої кухні, влаштування перегородок у хліві. Позивач зазначає ще й про влаштування нового входу до погреба під жилим будинком, заміну вікон та дверей, підлоги, обшивання стін та стелі гіпсокартоном, покладення плитки у кухні та ванній, заміну підлоги у хліві. При цьому, він стверджує, що всі роботи були закінчені вже влітку 2006 року. Виконати всі вищевказані будівельні та ремонтні роботи у такий короткий строк неможливо. Насправді, вказане будівництво виконувалося ще за життя власниці будинку - бабусі відповідачки - ОСОБА_6 . Про те, що будинок належав бабусі відповідачки зазначено навіть у відповіді Мирогощанської сільської ради на адвокатський запит від 28.11.2016 № 122. У цій же відповіді сільської ради вказано, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті бабусі власником будинку стала ОСОБА_4 . Саме на внучку (з дошлюбним прізвищем ОСОБА_4 ) було оформлено заповіт від 26.07.1989 року. Тому в силу вимог ст. 57 СК України вказане майно стало особистою приватною власністю відповідачки та не підлягає розподілу. Воно було передано відповідачці у власність вже після закінчення усіх будівельних робіт. Як вбачається із поверхового плану та експлікації внутрішніх площ будинку, вже станом на 1986 рік, окрім згаданих приміщень, існували ще й кухня та підсобне приміщення (кладовка). Згідно технічної документації, у складі будинковолодіння, починаючи з 1986 року, крім будинку, була не одна, а дві будівлі: сарай-літня кухня і сарай.

За весь час подружнього життя позивач взагалі ніде не працював. В той же час його дружина мала постійне місце роботи, і навіть займалася підприємницькою діяльністю, щоб прокормити сім`ю і забезпечити їй належне існування.

Побачивши, що життя з позивачем не складеться, відповідачка вирішила їхати на заробітки за кордон (у Польщу), щоб забезпечити дитині можливість здобути освіту. Для цього вона відклала гроші і зробила закордонний паспорт. Але позивач, довідавшись про це, перебуваючи у нетверезому стані, викрав паспорт і 300 дол. США. З цього приводу довелося навіть викликати поліцію. Працівник поліції помітив паспорт у задній кишені штанів чоловіка, тому паспорт дружині вдалося повернути, а от викрадених ним грошей жінці так і не було повернуто.

Зазначає, що позивач не лише не брав участі у матеріальному забезпеченні сім`ї, але навіть проживаючи в шлюбі з відповідачкою, ухилявся від утримання дітей, поводив себе не гідно, витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім`ї, вивозив та розпродував майно без відома і згоди дружини. Враховуючи наведене, просить у задоволенні позову відмовити повністю за його безпідставністю і недоведеністю.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, з підстав, зазначених у позові, який просили задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в задоволенні позову, оскільки вважають його безпідставним та недоведеним. Відзив на позовну заяву підтримують повністю.

Заслухавши учасників, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст.ст.12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст.ст.76-78 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Як вбачається з положень ч.ч.2 і 4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з положеннями ч.ч.1 і 3 ст.348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до положень ч. 3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Положеннями ч.1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України).

Відповідно до положень п.п. 22 і 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Пунктом 24 визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України).

Як вбачається з положень ст.57 СК України, до особистої приватної власності подружжя відноситься: майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, майно, набуте чоловіком або дружиною на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також якщо майно набувалось під час шлюбу, але за гроші одного з подружжя, які належали йому особисто.

Положення Сімейного кодексу України у статтях 57 і 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в шлюбі зареєстрованому 03 жовтня 2000 року виконкомом Ступнівської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, актовий запис № 1, про що свідчить свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_2 (а.с. 5). Шлюб розірвано рішенням Дубенського міськрайонного суду від 29.03.2017 року.

ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками зазначені сторони по справі (а.с. 6).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 11.10.2016 року, 05 вересня 2006 року була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_4 на жилий будинок в АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Про те, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 свідчать також матеріали інвентарної справи № 6621 на житловий будинок, зокрема свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 .

26.07.1989 року ОСОБА_6 склала заповіт на ім`я внучки ОСОБА_9 , відповідно до якого заповіла їй на випадок своєї смерті усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось. Заповіт посвідчений секретарем виконкому Мирогощанської сільської ради Н.Моторнюк від 26.07.1989 за реєстровим номером 54 (а.с. 83, 84).

Згідно повідомлення Другої Дубенської державної нотаріальної контори № 732/01-16 від 31.07.2018, спадкова справа після смерті ОСОБА_6 їхньою нотконторою не заводилась (а.с. 92, 93).

Як зазначено в інформації на адвокатський запит № 132 від 15.11.2016 по Мирогощанській сільській раді Дубенського району, згідно записів по господарської книги № 2 за 2001-2005 роки Мирогощанської сільської ради, житловий будинок АДРЕСА_1 значиться за ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім неї в будинку зареєстровані: її внучка ОСОБА_4 , правнучка ОСОБА_10 , правнук ОСОБА_8 . Згідно погосподарської книги № 2 за 2006-2010 роки Мирогощанської сільської ради, вищевказаний житловий будинок рахується за ОСОБА_4 (а.с. 7).

Згідно журналу для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Мирогощанської сільської ради, 26.07.1989 року було посвідчено заповіт ОСОБА_6 , складений на ім`я внучки ОСОБА_9 (а.с. 65-66).

Відповідно до технічних умов на газопостачання № 473 від 05.05.1990, житловий будинок по АДРЕСА_1 значиться за ОСОБА_6 . Технічні умови видані на підставі рішення Мирогощанської сільської ради від 14.04.1990 (а.с. 67).

Як вбачається із поверхового плану та експлікації внутрішніх площ будинку, станом на 08.10.1986 рік, будинок складався з 2-х житлових кімнат, коридору, кухні, веранди, кладовки. Окрім того, у складі будинковолодіння, крім будинку, були будівлі: сарай-літня кухня та сарай (а.с. 68-70).

Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, для визнання в такому випадку майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя позивач повинен довести, що за час шлюбу майно істотно збільшилося у своїй вартості, і при цьому, таке істотне збільшення у вартості є результатом спільних трудових чи грошових затрат.

Свідок ОСОБА_8 в суді показав, що він є сином сторін у справі. Мама була підприємцем, батько працював у неї шофером. Практично всі витрати по господарству були на мамі, матеріальної допомоги від батька не було.

Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в суді показали, що працювали на будівницві ОСОБА_3 в с. Мирогоща Дубенського району в 2005 році. Добудовували стару хату, перекривали дах, робили міжкімнатні перегородки. ОСОБА_3 на той час проживав в с. Мирогоща разом з жінкою та двома дітьми, привозив будівельні матеріали. За роботу розраховувався ОСОБА_3 , переважно бартером, привозив жом, тощо.

Свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 в суді показали, що прибудову та ремонт у будинкуАДРЕСА_1 Друга, який належав бабі відповідачки ОСОБА_6. , почали робити ще у 2004 році. Померла ОСОБА_6. 30.06.2005, на той вже була зведена прибудова, перекрита хата, проведена електрика, а ремонт ще не був закінчений. Працювали на будівництві як люди зі сторони позивача, так і зі сторони відповідачки. ОСОБА_4 була підприємцем, а ОСОБА_3 працював у неї шофером, всі проблеми завжди вирішувала ОСОБА_4 . Будинок ОСОБА_6. заповіла для внучки ОСОБА_4 . Позивач без відома та згоди відповідачки вивозив з двору будівельні матеріали, цемент, дошки, шифер, мотор від січкарні, наголошуючи, що це все належить йому. ОСОБА_4 постійно скаржилась на його поведінку.

Згідно відповіді на запит від 27.02.2018 року № 1562/208/3-2018 ГУНП в Рівненській області Дубенського ВП від ОСОБА_4 надходило три заяви щодо неправомірних дій її чоловіка ОСОБА_3 , які розглянуті згідно ЗУ «Про звернення громадян» (а.с. 71-73).

Суд зазначає, що в матеріалах цивільної справи відсутні та судом не встановлено будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту внесення позивачем грошових коштів на придбання будівельних матеріалів та прикладання ним спільних трудових затрат для ремонту та добудови спірного житлового будинку, отриманого відповідачем у спадщину, спрямованих на його істотне поліпшення, для визнання його новоствореним майном.

Суд, також звертає увагу, що добудова до житлового будинку, яку позивач вважає істотним поліпшенням, у встановленому законодавством порядку в експлуатацію не приймалася, а тому не може бути предметом визнання, як новостворене майно, та поділу.

Вимоги позову, в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного жилого будинку, також не підлягають до задоволення, оскільки є похідними від первісних позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.57, 60, 68, 69, ч.1 ст.70, 72, 74 СК України, ст.ст.331, 368, 372 ЦК України ст.ст.4, 76-83, 264, 265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 житлового будинку, поділ жилого будинку між співвласниками - відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду через Дубенський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 25.11.2019.

Суддя: