ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4908/19 Справа № 203/1650/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця",

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця", третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця", про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (а.с. 1-2).

В обгрунтування вимог позивач зазначила, що працювала на посаді інспектора з контролю за виконанням доручень Структурного підрозділу «Дніпропетровське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська Залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». 09 березня 2016 року її було звільнено з займаної посади за ч. 3 ст. 41 КЗпП України за здійснення особою, яка виконує виховні функції, аморального проступку. Своє звільнення з цих підстав позивачка вважає незаконним оскільки не виконує виховних чи педагогічних функцій.

Просила суд визнати незаконним її звільнення та поновити її на посаді інспектора з контролю за виконанням доручень у Структурному підрозділі «Дніпропетровське локомотивне депо», а також стягнути з Публічного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2017 року заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади інспектора з контролю за виконанням доручень у Структурному підрозділі «Дніпропетровське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська Залізниця» Публічного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» згідно наказу № 144/ос від 09 березня 2016 року.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Публічному акціонерному товаристві «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на посаді інспектора з контролю за виконанням доручень у Структурному підрозділі «Дніпропетровське локомотивне депо» з 09 березня 2016 року.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 09 березня 2016 року по 24 лютого 2017 року в розмірі 51 183 (П`ятдесят одна тисяча сто вісімдесят три) грн. 00 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат та негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі в Публічному акціонерному товаристві «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» Регіональна філія «Придніпровська Залізниця» та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу (а.с. 121-124).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ПАТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця", подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове яким у задоволенні заявлених позовних вимог відмовити, посилаючись на необгрунтованість рішення суду першої інстанції /а.с. 126-129/.

ОСОБА_1 своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву нескористалась.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 жовтня 2012 року позивачка ОСОБА_1 на підставі наказу № 651/ос від 05 жовтня 2012 року була прийнята до відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровське локомотивне депо» державного підприємства «Придніпровська залізниця» на посаду інспектора з контролю за виконанням доручень (а.с. 3).

В подальшому після проведення реорганізації державне підприємство «Придніпровська залізниця» стало регіональною філією «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» згідно постанови Кабінету Міністрів України № 200 від 25 червня 2014 року.

02 березня 2016 року головним інженером Федиком Я.М. було направлено рапорт на ім`я начальника Дніпропетровського локомотивного депо ОСОБА_2 , в якому повідомлялось, що під час проведення наради присутні почули сильний гуркіт з приймальні. Як пояснила секретар депо ОСОБА_3 позивачка вдарила її монітором (а.с. 28).

За фактом заподіяння ОСОБА_3 вказаних ушкоджень було відкрито кримінальне провадження № 0000679, обвинувальний акт за яким передано до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (справа № 203/1653/16-к). За вказаними обставинами вирок судом ухвалений не був (а.с. 40).

09 березня 2016 року відбулось спільне засідання первинної профспілкової організації Дніпропетровського локомотивного депо та адміністрації Дніпропетровського локомотивного депо, на якому було надано згоду профспілкової організації на звільнення позивачки з посади за п. 3 ст. 41 КЗпП України (а.с. 31).

Наказом № 144/ос від 09 березня 2016 року позивачку було звільнено з займаної посади з 09 березня 2016 року на підставі п.3 ст.41 КЗпП України у зв`язку зі здійсненням аморального проступку (а.с. 46).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачка не належить до кола працівників, які можуть бути звільнені з підстав, передбачених п. 3 ст. 41 КЗпП України, тому звільнення її з цих підстав є незаконним. При цьому обставини інциденту 02 березня 2016 року не мають значення для вирішення справи оскільки не спростовують факт неможливості звільнення позиваки з підстав, зазначених в наказі. Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, оскільки такі висновки є законними та обґрунтованими, сформульовані на підставі повного та всебічного розгляду справи та підтвердженні належними доказами, а також виходячи з наступного.

Статтею 41 КзпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

Така підвищена відповідальність працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливому правовому стані та виконують специфічні функції, не властиві іншим категоріям працівників; їхні дії чи бездіяльність можуть призвести до порушення конституційних прав та свобод громадян, завдати значної шкоди суспільним відносинам та авторитету як самої держави, так і субєктів господарювання.

Так, відповідно до пункту 3 статті 41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником.

До суб`єктів, які можуть бути звільнені за вказаною підставою, належать учасники навчально-виховного процесу, зазначені у статті 50 Закону України «Про освіту», а саме: керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти.

Отже, звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.

Таке звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обовязків, так і не повязаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).

Зокрема, аморальним проступком є винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб. Так, аморальним проступком слід вважати появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську; гідність тощо.

Відповідно до частини першої статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обовязки.

За змістом статті 56 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники зобовязані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням та особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей); виховувати в дітей і молоді повагу до батьків, жінки, старших за віком.

Аналіз вищезазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, вчитель, педагог, вихователь зобов`язанні бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України.

З підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п. 3 ст. 41 КЗпП), можуть бути звільненні лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обовязків, так і не повязаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами.

Судом першої інстанції було встановлено при розгляді справи, що згідно посадової інструкції від 04 березня 2013 року № 250 (а.с. 23) на позивачку не покладаються виховні функції.

Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок №100 від 08.02.1995 року).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 2 п. 2 Порядку № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку № 100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку № 100).

Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами про оплату праці», при визначенні сум, що підлягають стягненню по оплаті праці, у тому числі середньому заробітку, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Враховуючи вищевикладені норми, наведений судом першої інстанції розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09 березня 2016 року по 24 лютого 2017 року відповідає приписам ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку № 100 від 08.02.1995 року та із врахуванням принципу співмірності.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що відповідач своїми діями допустив порушення трудового законодавства при звільнені позивача чим порушив її законні права та інтереси.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи стосовно того, що судом не надано оцінку аморальності події, не беруться колегія суддів до уваги, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанції.

Інші доводи скарги фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров