Єдиний унікальний номер 236/3822/18 Номер провадження 22-ц/804/623/19
Категорія 55 Номер провадження 22-ц/804/623/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії:

судді -доповідача: Новікової Г.В.,

суддів: Гапонова А.В., Папоян В.В.,

при секретарі: Ротар Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційні скарги акціонерного товариства «Українська залізниця» та представника ОСОБА_1 - адвоката Глушпенка Віталія Олександровича на рішення Краснолиманського міського суду від 11 грудня 2018 року (під головуванням судді Саржевської І.В.) у справі №236/3822/18 за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 10 червня 2016 року по 17 липня 2017 року вона перебувала в трудових відносинах з ПАТ «Укрзалізниця» в особі структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця», де працювала на посаді головного бухгалтера виробничого підрозділу «Луганський відділ служби матеріально - технічного забезпечення» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця».

17 липня 2017 року вона була звільнена із роботи у зв'язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

При звільненні з нею не було проведено остаточного розрахунку. Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за травень 2016 року в сумі 3344,87 грн., червень 2016 року - 1179,98 грн., березень 2017 року-2202,64грн., квітень 2017 року-4326 грн., травень 2017 року-4326 грн., червень 2017 року - 4326 грн., липень 2017 року - 2266 грн., грошової компенсації за не використані дні відпустки у розмірі 16497,60 грн., вихідної допомоги при звільненні в сумі 7578,23 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Рішенням Краснолиманського міського суду від 11 грудня 2018 року позовні вимоги задоволені частково. З ПАТ "Українська залізниця" на користь позивачки стягнуто заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 2202,64 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів); заборгованість за травень 2016 року у розмірі 3344,87 грн., червень 2016 року у розмірі 1179,98 грн., а всього 4524,85 грн, заборгованість за квітень-липень 2017 року в загальному розмірі 13793,76 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 6658,92 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 15374,96 грн., а всього 35827,64 грн..

ПАТ "Українська залізниця" зобов'язано утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання сплати судового збору.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Глушпенко В.О. просить скасувати рішення суду в частині стягнення заборгованості за квітень-липень 2017 року, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні відпустки за розрахунком суду, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Вказує, що позивач не погоджується з розрахунком суду щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки за квітень - травень 2017 року судом було взято норму тривалості робочого часу 175 годин та це суперечить вимогам, які роз'яснені в листі

Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та ст.50 КЗпП України. При нормі тривалості робочого часу в 175 годин тривалість робочого тижня буде становити 43,75 годин.

Крім того, суддя помилково розрахував заборгованість з заробітної плати під час простою на підставі розрахунку середньоденного заробітку позивача, що суперечить ст.113 КЗпП України. Вважає, що саме при прийнятті на роботу передбачено оплату праці згідно встановленого посадового окладу, тому розрахунок середньоденного заробітку у цьому випадку є недоречним. Вимога про стягнення заробітної плати за час вимушеного простою в розмірі 15244грн. та її розрахунок є вірним, тому її слід задовольнити.

Також суд помилково розрахував середньоденний заробіток позивача згідно витребуваних індивідуальних відомостей про застраховану особу з Держреєстру (форма ОК-5), але згідно законодавства не всі види оплат беруться для розрахунку середньоденної заробітної плати для нарахування відпустки або компенсації за невикористану відпустку. Крім того, згідно наказу №43 від 22.03.2017 року «Про підвищення годинних тарифних ставок та посадових окладів» необхідно застосовувати при обчисленні суми заробітку з 01.07.2016 року по 01.03.2017 року коефіцієнт 1,25. Тому, сума компенсації за невикористану відпустку розрахована позивачем становить 16497,60 грн..

Вважає, що суд не вірно прийняв рішення щодо стягнення вихідної допомоги при звільненні, оскільки судом взято розрахунковий період січень-лютий 2017 року, але згідно абз.3,4 п.2 ІІ розділу Постанови №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» встановлено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, менше 2 календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом 2 календарних місяців працівник не працював середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні 2 місяці роботи. Якщо протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абз.п.4 цього порядку.

Оскільки звільнення позивача відбулось 17.07.2017 року, розрахунковим періодом слід вважати травень-червень 2017 року, але в цей період не було відпрацьованих днів в зв'язку простоєм, тому згідно абз.4 Порядку таким періодом слід вважати березень-квітень 2017 року, де було відпрацьовано 19 днів по час оголошення простою. Тому, розрахунок середньої зарплати в сумі 7578,23 грн., наведений позивачем, правильний.

Відмовляючи в задоволенні вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції помилково прийняв до уваги як доказ наданий відповідачем науково-практичний висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2.

Вказаний висновок має консультативно-інформаційний характер і не є обов'язковим для суду.

Крім того, безпідставним є посилання відповідача на існування форс-мажорних обставин, які унеможливили здійснити розрахунок з позивачем, оскільки така позиція повністю спростовується доказами у справі, зокрема, наявністю належним чином заповненої трудової книжки позивача та виданого наказу (розпорядження) про звільнення з роботи від 17.07.2017 року №1158-ОС. Наявність роздрукованих розрахунків заробітної плати, виданих позивачу, який використовував їх, як доказ існуючої заборгованості із заробітної плати, свідчить про обізнаність відповідача про існуючий обов'язок та його невиконання, що тягне за собою відповідне відшкодування у вигляді нарахування середнього заробітку.

Що стосується доводів відповідача з посиланням на відсутність первинних документів, як на підставу для відмови в нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, то згідно з висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.03.2018 року в справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежується лише первинною документацією. Тому, відповідачем не надано належних та допустимих доказів відсутності його вини у невиплаті позивачу сум при звільненні, які б звільняли відповідача від відповідальності.

Крім того, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13.06.2018 року у справі №805/1756/18-а залишеного без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 25.09.2018 року, встановлено факти порушення ПАТ «Укрзалізниця»

трудового законодавства та відсутність будь-яких поважних причин для невиплати заробітної плати.

Вважає, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Представник ПАТ «Укрзалізниця» в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині стягнення заробітної плати за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року в сумі 15 996,40 грн. та стягнення заборгованості за період з травня по червень 2016 року в сумі 4 524,85грн., та ухвалити в цій частині нове про відмову в задоволенні позову.

Вказує, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, не в повній мірі з'ясовані обставини, що мають значення для справи. Підрозділ, на якому працювала позивач, територіально знаходиться на непідконтрольній українській владі території. З 16.03.2017 року в зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ "Українська залізниця" та виробничих підрозділів, підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного автомобільного сполучення, відповідно рішення РНБО України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеки України», введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017 року №62/2017 року, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком цього рішення є відсутність зв'язку з виробничими підрозділами СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ "Українська залізниця", а також передачі з непідконтрольної території первинних документів.

У зв'язку з відсутністю первинних документів нарахування заробітної плати здійснити не можливо. Тобто, інформація про наявність заборгованості з заробітної плати за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року у відповідача відсутня.

Судом не враховано,що відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт, визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат.

На підставі передавальної відомості та довідки про заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1 було виплачено 8230,28грн., згідно відомості від 24.06.2016 року -4153 грн. та відомості від 21.02.2017 року - 4077,28 грн.. Документів, що підтверджують інші суми невиплаченої заробітної плати ДП «Донецька залізниця» відсутні, тому стягнення заборгованості по заробітні платі за травень - червень 2016 року є незаконним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Глушпенко В.О. просить апеляційну скаргу ПАТ «Укрзалізниця» залишити без задоволення. Вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що висновок ТПП від 16.03.2018 року №126/2/21-10.2 є належним та допустимим доказом у справі в розумінні чинного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Укрзалізниця» просить в задоволенні апеляційної скарги представника позивачки відмовити, вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність вини відповідача в несвоєчасній виплаті заборгованості по заробітній платі. З 16 березня 2017 року до Дирекції не надходили первинні документи від підприємства,на якому працювала позивач, для нарахування заробітної плати.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 06 березня 2019 року було призначено судове засідання в режимі відеоконференції з Соломенським районним судом міста Києва, копія ухвали була отримана зазначеним судом для виконання, що підтверджується електронними даними. Проте в призначений час та день зазначений суд не забезпечив проведення призначеної відеоконференції. З метою розгляду справи у встановлені законом процесуальні строки,колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу по суті.

Сторони про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, що підтверджується телефонограмою, отриманою представником позивача-адвокатом Глушпенко В.О. та представником відповідача-Комісаровою А.В..(а.с.7 т.2).

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з'явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Глушпенко В.О. задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга представника ПАТ «Укрзалізниця» підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із ДП «Донецька залізниця», з 16.05.2014 року була переведена на посаду головного бухгалтера ВП «Луганський відділ служби матеріально-технічного забезпечення», що підтверджується копією трудової книжки.

Наказом ДП «Донецька залізниця» №50 від 02 лютого 2015 року з 06 квітня 2015 року встановлено режим неповного робочого часу- 3 робочих дні в тиждень з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу.

Державне підприємство «Донецька залізниця» з 10.06.2016 року реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Луганський відділ служби матеріально-технічного забезпечення» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 р. № 4442-VI та постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"» від 25.06.2014 №200 і з позивачкою було продовжено дію трудового договору відповідно до наказу №01О від 10.06.2016 року.

Згідно із наказом начальника структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 16 березня 2017 року № 58-ДН, починаючи з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Луганський відділ служби матеріально-технічного забезпечення» встановлено простій по причинах, незалежних від працівників, з обов'язком працівників з'являтися на свої робочі місця.

Наказом № 3282-ОС від 17 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату з виплатою вихідної допомоги та компенсації за 60 днів невикористаної відпустки. Наказ видано структурним підрозділом "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця".

Відповідно до наданих позивачем розрахункових листів (табулеграми) за березень 2016 року нараховано заробітну плату в сумі 3344,87 грн., червень 2016 року-1134,10 грн., березень - 2202,64 грн., за березень 2017 року нараховано 6680,95грн ..

Відповідно до копії табелів обліку використання робочого часу позивача, кількість днів простою у квітні 2017 року склала 19 днів,в травні 2017 року -20днів, в червні2017 року-20 днів, в липні 2017 року -11днів.

За передавальною відомістю ДП "Донецька залізниця" заборгованість по заробітній платі перед позивачкою до виплати складає 8393,07 грн..

Згідно платіжної відомості №6 від 24.06.2016 року ОСОБА_1 на особистий рахунок перераховано заробітну плату в розмірі 4153 грн. та заборгованість за лютий-червень 2016 року в сумі 4077,28 грн. по платіжній відомості №66 від 21.02.2017 року.

Відповідно до наказу начальника структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 16 березня 2017 року № 58-ДН, починаючи з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Луганський відділ служби матеріально-технічного забезпечення» встановлено простій по причинам, незалежних від працівників.

21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ Українська залізниця. «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом

злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, страхові внески за травень-червень 2016 року відповідачем не вносилися, за березень 2017 року виплачено 6805,43 грн. заробітної плати, за квітень-липень 2017 року дані відсутні.

Згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи ОСОБА_1, сума нарахованого доходу(заробітна плата) за 3 квартал 2016 року становить 4438,54 гривень, за 4 квартал 2016 року становить 4180,60 гривень, за 1 квартал 2017 року становить 20164,91 гривень, інформація за 2-3 квартал 2017 року відсутні (а.с.90-91).

Згідно розрахунку заробітної плати, наданого позивачкою, розмір нарахованої заробітної плати за березень 2017 року в сумі 6805,43 грн. співпадає з виплаченою сумою заробітку, вказаною в індивідуальних відомостях про застраховану особу з Пенсійного Фонду України, а також сума нарахованого доходу(заробітна плата) за 1 квартал 2017 року позивача у розмірі 20164,91 гривень, згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи, збігається з сумою заробітку, вказаною в індивідуальних відомостях про застраховану особу з Пенсійного Фонду України, за період січень-березень 2017 року (6679,74+ 6679,74 + 6805,43 грн.) .

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових відносинах, при звільненні не отримала повного розрахунку .

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні з позивачем не провів остаточного розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі та обґрунтовано стягнув на користь позивача суму заборгованості за квітень-липень 2017 року, вихідну допомогу та компенсацію за 60 днів невикористаної відпустки.

Висновок суду підтверджується наданими позивачем розрахунковими листами, копіями наказів та трудової книжки,копіями табелів обліку використання робочого часу за березень-квітень 2016 року, квітень-липень 2017 року та узгоджується з положеннями ст.116 КЗпП України.

При цьому суд обґрунтовано відхилив посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника.

Таким чином, суд обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами надані позивачем розрахунки заборгованості заробітної плати за квітень - липень 2017 року, копії наказів та трудової книжки,копії табелів обліку використання робочого часу.

На підставі вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» саме на роботодавця покладено обов'язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до Наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489 "Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці" Табель обліку використання робочого часу - це одна з типових форм первинної облікової документації підприємств, установ, організацій.

Типові форми первинного обліку використовуються з метою обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час та інших показників, необхідних для складання форм державних статистичних спостережень з праці.

Зокрема, типова форма N П-5 "Табель обліку використання робочого часу" надається як рекомендована для застосування і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці.

Отже, цей первинний документ повинен бути оформлений відповідачем.

Позивачкою в підтвердження позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень-липень 2017 року надано копії табелів обліку використання робочого часу, якими підтверджено її виходи на роботу в зазначений період. Табелі мають підписи відповідних посадових осіб, до компетенції яких входило ведення табелю.

Згідно табелю позивачкою відпрацьовано в квітні 2017 року 152 години(19 днів), в травні 2017року-159 годин (20 днів), в червні 2017року-159 годин (20 днів), в липні 2017 року- 88 годин (11 днів).

Відповідачем не надано доказів, які б спростовували правильність даних ,зазначених в табелях.

За встановлених обставин суд першої інстанції правильно прийняв табель як належний доказ в підтвердження відпрацьованого часу позивачкою, який повинен бути оплачений відповідачем.

17 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату з виплатою вихідної допомоги та компенсації за 60 днів невикористаної відпустки, що підтверджується наказом структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" № 3282-ОС від 17 липня 2017 року.

Невідповідність наказу відповідачем також не оспорюється.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення вихідної допомоги та компенсації за 60 днів невикористаної відпустки.

Відповідні розрахунки заборгованості судом проведені згідно діючого законодавства, виходячи із окладу ОСОБА_1 та норми тривалості робочого часу,що узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 113 КЗпП України,відповідно до якої час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Підстав для скасування рішення в цій частині не встановлено.

Доводи представника позивача про неправильність розрахунків нічим не підтверджується.

Доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність у нього первинної документації, що унеможливлює нарахування заробітної плати та інших виплат, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки заробітна плата була нарахована, за березень 2017 року виплачена.

Тому рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за квітень -липень 2017 року, компенсації за невикористані дні відпустки, вихідної допомоги відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, вимогам матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі.

В той же час форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Але жодним нормативним актом про працю не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заборгованості по заробітній платі.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заперечуючи проти позову з тих підстав, що відсутні первинні документи для нарахування заробітної плати, в тому числі і табелі обліку використання робочого часу, відповідач нічим не спростував недостовірність розрахунків заробітної плати за квітень -липень 2017 року та наявність заборгованості по заробітній платі перед позивачкою.

Відповідно до п.11 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загально-обов`язкове державне соціальне страхування», платники податків, зазначені у пункті 1 ч.1 ст. 4 зазначеного Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпе-чення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення).

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного Фонду України за березень 2017 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата в сумі 6805,43 грн., що відповідає розрахунку заробітної плати (табулеграми) про нарахування позивачці за цей же період заробітної плати в розмірі 6805,43 грн., та виплачена з відрахуванням відповідних податків.

Стягуючи заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 2202,64 грн., суд першої інстанції виходив із того,що позивачкою надано розрахунок заробітної плати (табулеграму) за березень 2017 року,згідно якої позивачці нараховано заробітну плату в сумі 6805,43 грн. і сума до виплати з утриманням авансу та податків складає 2202,64 грн.. При цьому не звернув уваги на те, що нарахована заробітна плата в сумі 6805,43 грн. виплачена ОСОБА_1, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного Фонду України .

За встановлених обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 2202,64 грн. є безпідставними та не підлягають задоволенню. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання про стягнення заборгованості по заробітній платі за травень-червень 2016 року в сумі 4524,85 грн., суд першої інстанції виходив із того, що в передавальну відомість не включено спірний період, а тому вона не може бути прийнята як доказ виплати заборгованості по заробітній платі.

Разом з тим такий висновок не відповідає встановленим обставинам.

В підтвердження позовних вимог позивачем надано в якості доказу копії розрахункових листків (табулеграми), відповідно до яких ОСОБА_1 нараховано заробітну плату за березень 2016 року в сумі 3344,87 грн. та червень 2016 року-1179,98 грн., а всього 4524,85 грн.

В період, за який позивач просить стягнути заборгованість по заробітній платі, позивач перебувала в трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця», яке в 2016 році було підпорядковано ПАТ «Українська залізниця». Після чого ПАТ »Укрзалізниця» з позивачем продовжило дію трудового договору з 10.06.2016 року відповідно до наказу №2/ОС від 28.07.2016 року.

Погашення заборгованості з виплати заробітної плати працівникам ДП «Донецька залізниця» здійснювалось згідно Алгоритму погашення заборгованості з виплати заробітної плати працівникам ДП «Донецька залізниця», затвердженого рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця» від 30.06.2016 року протокол №32. Пунктом №2 Алгоритму затверджено перелік документів, що підтверджують суму заборгованості з виплати заробітної плати працівників переведених на роботу до регіональної філії. Погашення заборгованості відбувалось після переведення працівників до регіональної філії. З ОСОБА_1 було продовжено дію трудового договору.

За передавальною відомістю комісії з реорганізації ДП "Донецька залізниця" передано ПАТ «Українська залізниця» заборгованість по заробітній платі перед позивачкою до виплати в сумі 8393,07 грн..

На особистий рахунок ОСОБА_1 відповідачем перераховано 24.06.2016 року заробітну плату в розмірі 4153 грн. та заборгованість по заробітній платі за лютий-червень 2016 року в сумі 4077,28 грн., що підтверджується платіжними відомостями №6 від 24.06.2016 року та №66 від 21.02.2017 року відповідно, а всього 8230,28 грн..

Таким чином невиплачена заборгованість по заробітній платі за травень-червень 2016 року складає 162,79 грн. (8393,07 -8230,28).

Висновок суду першої інстанції про те що в передавальній відомості не зазначено заборгованість за травень-червень 2016 року, а тому вона не можу бути належним доказом виплати заробітної плати, спростовується встановленими обставинами. Хоча в передавальній відомості не зазначено заборгованість окремо за травень-червень 2016 року, однак в зазначеному документі вказана вся сума заборгованості по заробітній платі за час роботи в ДП «Донецька залізниця» перед позивачкою.

Крім того,в наданих позивачем розрахунках заборгованість за вказаний період нарахована в загальній сумі 4524,85 грн., а позивачеві фактично відповідачем за цей період виплачено 8230,28 грн., що значно більше нарахованої заробітної плати в загальній сумі 4524,85 грн. і свідчить про виплату заборгованості в тому числі і за травень-червень 2016 року.

За встановлених обставин підстав для визнання передавальної відомості неналежним доказом не має.

Рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої заборгованості по заробітній платі за період за травень-червень 2016 року підлягає зміні з 4524,85 грн. на 162,79грн..

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності вини відповідача у непроведенні розрахунку з позивачем при її звільненні та правильно прийняв до уваги

посилання відповідача на висновок Торгово-промислової Палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 щодо наявності форс - мажорних обставин.

Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. З 20.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, м.Луганськ перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про

працю, зокрема, статей 47,83,115,116 КЗпП України спричинено впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Донецька,

тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.

Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язаної сторони за трудовим договором.

Зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 -ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що не надано сертифікат Торгово-промислової палати, а наданий висновок Торгово-промислової палати носить консультативний характер, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки є помилковими.

Згідно із ст. 10 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 р. № 44(5) ( із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Президії ТПП України від 26 квітня 2016 № 11 (6)) сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ, затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Пунктом 6.12 вказаного Регламенту визначено, що сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), після його внесення до Реєстру сертифікатів і підготовки тексту, роздруковується на бланку Торгово-промислової палати України / регіональної ТПП, що проводить засвідчення форс-мажорних обставин, і підписується уповноваженою особою, яка прийняла рішення про засвідчення форс-мажорних обставин, і відповідно першим віце-президентом або віце-президентом ТПП України / президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної ТПП. На сертифікаті ставиться печатка ТПП України / регіональної ТПП.

У даній справі відповідачем надано висновок Торгово-промислової палати України, у розділі VII якого зазначено, що цей висновок складено на бланку Торгово-промислової палати України в

5 автентичних примірниках, він підписаний фахівцями, які склали цей висновок та першим віце-президентом ТПП України, на сертифікаті поставлена печатка ТПП України.

Тому відсутність у вказаному висновку назви сертифікат не свідчить про те, що цей доказ є неналежним.

В цій частині колегія суддів враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц провадження № 61-36747св18.

Оскільки відсутність вини відповідача підтверджена висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року про наявність обставин непереборної сили

рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції в незмінюваній частині.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків,викладених у рішенні суду першої інстанції,обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 367,368, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Глушпенка Віталія Олександровича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду від 11 грудня 2018 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 2202,64 грн. скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 2202,64 грн. відмовити.

Рішення Краснолиманського міського суду від 11 грудня 2018 року в частині розміру стягнутої заборгованості по заробітній платі за травень-червень 2016 року змінити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за травень-червень 2016 року в сумі 162,79 грн..

В іншій часині рішення залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Судді: