Провадження № 2/522/232/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання - Вадуцкої В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування, витребування майна із чужого володіння та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 14.09.2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 за яким просив: визнати недійсним договір дарування квартири та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на його користь квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеською Товарною Біржею 29.09.1993 року за №393, зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості в книзі реєстрації №36пр на сторінці №178, за №416, він, ОСОБА_1, був власником квартири АДРЕСА_1. Вказував, що 25.12.2001 року ОСОБА_6, діючий від імені позивача на підставі доручення, подарував належну ОСОБА_1 на праві власності квартиру його колишній дружині - ОСОБА_2, яка діяла в інтересах їх малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначає, що ніколи не уповноважував ані ОСОБА_2, ані ОСОБА_6 на розпорядження належною йому на праві власності квартирою. Також вказує, що 03.06.2014 року громадянка ОСОБА_8, діючи від імені сина позивача на підставі довіреності, подарувала належну ОСОБА_1 на праві власності квартиру ОСОБА_2, яка в свою чергу продала квартиру 28.10.2016 року ОСОБА_4. Згодом, ОСОБА_4, згідно договору купівлі-продажу продав спірну квартиру ОСОБА_3.

У зв'язку з цим, просить визнати договір дарування від 25.12.2001 року недійсним, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 спірну квартиру. У подальшому, 15.02.2018 року, представник позивача уточнив позовні вимоги та додатково просив скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 (т.2, а.с.8-10). Правовими підставами позову зазначив положення ч.3 ст. 203, ч.1,3 ст. 215, 387, 388 ЦК України.

Ухвалою суду від 14.09.2017 року позовну заяву було залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 26.09.2017 року було відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про відстрочку сплати судового збору та позов залишено без руху.

Ухвалами суду від 03.10.2017 року було відкрито провадження у справі, також було задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 30.10.2017 року задоволено клопотання представника позивача про забезпечення доказів та витребувано завірені належним чином матеріали: нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування спірної квартири, укладеного 25.12.2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, яка діяла в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за №6032; матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування спірної квартири, укладеного 03.06.2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за №682; матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу (серія та номер 2582) спірної квартири, укладеного 28.10.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4; матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу (серія та номер 2582) квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 03.07.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

На виконання ухвали суду від 30.10.2017 року до суду надійшли витребувані копії нотаріальних справ (т.1, а.с.63-203).

Ухвалою суду від 21.12.2017 року у зв'язку з набранням чинності ЦПК України у новій редакції, було вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 21.02.2018 року.

21.02.2018 року суд протокольно задовольнив клопотання представника відповідача та залучив в якості третьої особи ОСОБА_4, прийняв уточнений позов ОСОБА_1 до розгляду; витребував цивільну справу №522/25404/15 для огляду.

02.04.2019 року розгляд справи був відкладений на 16.04.2018 року у зв'язку з перебуванням судді у відпустці.

16.04.2018 року розгляд справи був відкладений за клопотанням представника позивача у зв'язку з неявкою сторони відповідача та третьої особи.

Ухвалою суду від 21.05.2018 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 29.08.2018 року.

29.08.2018 року розгляд справи був відкладений на 24.10.2018 року за клопотанням представника позивача у зв'язку неявкою інших учасників справи.

24.10.2018 року розгляд справи був відкладений на 10.12.2018 року у зв'язку з перебуванням судді у відпустці.

10.12.2018 року розгляд справи був відкладений на 15.01.2019 року за клопотання представників сторін для підготовки до судових дебатів.

У судовому засіданні 15.01.2019 року представник позивача - ОСОБА_9 (по ордеру серії ОД №050837 від 30.01.2018 року) вимоги позову, підстави та обставини, якими він обґрунтований, підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що позивач був власником квартири АДРЕСА_1, проте 06.11.2016 року він у примусовому порядку був виселений з неї за рішенням суду і саме тоді йому стало відмово про позбавлення його права власності. У травні 2017 року позивач отримав копію договору дарування, з якого йому стало відомо про передоручення. Посилався на те, що позивач не уповноважував ні свою колишню дружину, ні будь-яку іншу особу на відчуження спірної квартири, тим паче оскаржуваний договір його колишня дружина фактично уклала на свою користь. Як на підставу позову посилався на положення ст. 203, 215, 387, 388 ЦК України в редакції від 2003 року. Вказував, що у довіреності від 13.10.2001 року не було визначено конкретне майно, стосовно якої надані повноваження. Крім того відповідно до ст. 62 ЦК України в ред. від 1963 року, представник не мав право укладати договір з обох сторін. У порушення ст. 27 КзПШ не було отримано згоди позивача на відчуження спірного майна. вважають, що майно вибуло із власності позивача за відсутності його згоди. При цьому, на запитання сторони відповідача, зазначив, що довіреність від 13.10.1999 року позивач не оскаржував, із відповідним позовом про визнання її недійсною не звертався.

Представник відповідача - ОСОБА_10 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити, застосувавши до спірних правовідносин строки позовної давності. Після укладення спірного правочину пройшло більше 15 років, із відповідним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише в 2017 році. Посилався на те, що ОСОБА_2 не перевищила повноважень в наданій її довіреності і вона видана із правом передоручення і ОСОБА_6 виступав під час укладення спірного договору представником ОСОБА_1, та договір дарування було укладено відповідно до вимог законодавства на той час. Вважає, що права позивача не порушені, усі правочини були укладені у відповідності до діючого законодавства. Також, вважає, що позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав.

Відповідачка ОСОБА_2 і третя особа: ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, із урахуванням вимог ст. 223 ЦПК України, за згоди осіб, які були присутні в судовому засіданні, ухвалив слухати справу за відсутності відповідачки і третьої особи, сповіщеної належним чином.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає даний позов є таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеською товарною біржею 29.09.1993 року за №393 та зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості в книзі реєстрації №36пр на сторінці №178 за №416, на праві власності належала квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 46, 47).

13.10.1999 року позивач видав довіреність на ОСОБА_2, яка була тоді його дружиною (т.1, а.с. 151).

Згідно тексту вказаної довіреності ОСОБА_2 була уповноважена керувати та розпоряджатися майном ОСОБА_1, яким би воно не було і де б воно не знаходилось, заключати усі дозволені законом угоди по керуванню та розпорядженню майном, в тому числі цінними паперами, купувати, продавати, дарувати, одержувати в дар і обмінювати, заставляти і приймати під заставу нерухоме та інше майно, робити розрахунки по укладеним угодам; приймати в дар і обмінювати, заставляти і приймати під заставу нерухоме та інше майно; приймати спадщину або відмовлятись від неї; одержувати належне йому майно, гроші (вклади), цінні папери, а також документи від всіх осіб, установ, підприємств, організацій, в тому числі із відділень банку, почтових відділень і телеграфу на всіх підставах; одержувати поштову, телеграфну та іншу кореспонденцію, в тому числі грошову та посилочну; вести від його імені справи тощо. Довіреність видана з правом передовіри зазначених повноважень терміном на три роки та є дійсною до 13.10.2002 року.

25.12.2001 року ОСОБА_2 від імені позивача надала нотаріально посвідчену довіреність ОСОБА_6, за якою уповноважила ОСОБА_6 керувати та розпоряджатися майном ОСОБА_1, яким би воно не було і де б воно не знаходилось, заключати усі дозволені законом угоди по керуванню та розпорядженню майном, в тому числі цінними паперами, купувати, продавати, дарувати, одержувати в дар і обмінювати, заставляти і приймати під заставу нерухоме та інше майно, робити розрахунки по укладеним угодам; приймати в дар і обмінювати, заставляти і приймати під заставу нерухоме та інше майно; приймати спадщину або відмовлятись від неї; одержувати належне йому майно, гроші (вклади), цінні папери, а також документи від всіх осіб, установ, підприємств, організацій, в тому числі із відділень банку, почтових відділень і телеграфу на всіх підставах; одержувати поштову, телеграфну та іншу кореспонденцію, в тому числі грошову та посилочну; вести від його імені справи тощо.

Доручення видано строком на два дні та було дійсним до 27.12.2001 року (т.1, а.с.150). Тобто в межах строку дійсності основної довіреності.

Із матеріалів справи судом встановлено, що 25.12.2001 року було укладено договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 149). Дарувальником у зазначеному договорі виступив позивач, а обдаровуваним - його малолітній син, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Від імені позивача діяв ОСОБА_6, на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Колмаковою Н.В. 25.12.2011 року, реєстровий № 6031, а від ОСОБА_7 діяла його мати - ОСОБА_2, як законний представник неповнолітньої особи.

У подальшому, 03.06.2014 року, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, була подарована ОСОБА_8, що діяла від імені ОСОБА_7 (дарувальник) на підставі довіреності, на користь ОСОБА_2 (обдарована) (т.1, а.с.99). Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Машкіною Н.О. та зареєстрований в реєстрі за №612.

Також, у провадженні Приморського районного суду м. Одеси із грудня 2015 року перебувала цивільна справа №522/25404/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме вказаною спірною квартирою.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2016 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 16.03.2017 року, позов ОСОБА_2 було задоволено та позбавлено ОСОБА_1 права користування спірною квартирою та зобов'язано його звільнити її.

Приморським районним судом м. Одеси за розглядом справи було встановлено, що 21 квітня 2006 році шлюб між сторонами (ОСОБА_2 та ОСОБА_1) було розірвано та сторони мешкають окремо.

У подальшому, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, 28.10.2016 року була продана ОСОБА_2 (т.1, а.с.161) ОСОБА_4, а він вже на підставі договору купівлі-продажу (т., а.с. 64) відчужив нерухоме майно ОСОБА_3 за відплатним договором.

Зазначені обставини підтверджуються належним чином завіреними копіями матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування спірної квартири, укладеного 25.12.2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, яка діяла в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за №6032; матеріалами нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування спірної квартири, укладеного 03.06.2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за №682; матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу (серія та номер 2582) спірної квартири, укладеного 28.10.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4; матеріалами нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу (серія та номер 2582) квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 03.07.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (т.1, а.с.63-203).

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач посилався на те, що ніколи не уповноважував ані ОСОБА_2, ані ОСОБА_6 на розпорядження належною йому на праві власності квартирою і зазначає, що самостійно не розпоряджався власним майном (не мав наміру його відчужувати), а отже договір дарування від 25.12.2001 року є недійсним в силу вимог ст. 215 ЦК України.

Проте такі твердження позивача спростовуються наявною у матеріалах справи виданою ним особисто довіреністю з правом прередовіри повноважень (т.1, а.с.151).

Вирішуючи спір та обираючи норму права, що підлягає застосуванню суд виходить з наступного.

П.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що Цивільний кодекс України від 16.01.2003 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Також, відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Із матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний договір дарування було укладено 25.12.2001 року, тобто до моменту набрання чинності ЦК України від 16.01.2003 року.

Враховуючи норми прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) та той факт, що права та обов'язки сторін договору дарування виникли до набрання ЦК України (2003 року) чинності, до правовідносин, що пов'язані з укладенням оскаржуваного договору дарування від 25.12.2001 року необхідно застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року.

Статтею 62 ЦК УРСР встановлено, що угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють.

Представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є.

Згідно положень ст. 64 ЦК УРСР довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, а також на вчинення дій щодо державних, кооперативних та інших громадських організацій повинна бути нотаріально посвідчена, за винятком випадків, передбачених у цьому Кодексі, та інших випадків, коли спеціальними правилами допущена інша форма довіреності.

За вимогами ст. 68 ЦК УРСР, особа, якій видана довіреність, повинна особисто вчинити ті дії, на які вона уповноважена. Вона може передоручити їх вчинення іншій особі, якщо уповноважена на це довіреністю або примушена до цього обставинами для охорони інтересів особи, яка видала довіреність.

Довіреність, за якою повноваження передаються іншій особі, повинна бути нотаріально посвідчена.

Строк дії довіреності, виданої за передорученням, не може перевищувати строку дії основної довіреності, на підставі якої вона видана.

Особа, яка передала повноваження іншій особі, повинна сповістити про це того, хто видав довіреність, і подати йому необхідні відомості про особу, якій передані повноваження. Невиконання цього обов'язку покладає на особу, що передала повноваження, відповідальність за дії особи, якій вона передала повноваження, як за свої власні.

Дослідивши матеріали справи, суд вбачає, що позивач особисто нотаріально посвідченою довіреністю від 13.10.1999 року (т.1, а.с.151) уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатися належним йому нерухомим майном, у тому числі дарувати таке майно. При цьому, у довіреності ОСОБА_2 надано право передоручення зазначених повноважень іншій особі. Отже, твердження ОСОБА_1 про те, що він ніколи не уповноважував ОСОБА_2 на розпорядження належною йому на праві власності квартирою, не відповідає дійсності та спростовується дослідженими матеріалами справи, у зв'язку з чим за цим обґрунтування вимога не підлягає задоволенню.

В оспорюваному договорі від 25.12.2001 року відсутній збіг представників в одній особі, оскільки представником позивача (дарувальника) був ОСОБА_6, а представником обдарованого - ОСОБА_2 Тобто ОСОБА_2 не укладала оспорюваний договір дарування від 25.12.2001 року від імені позивача, та про пряму заборону такого представництва йдеться в ч.4 ст.62 ЦК УРСР (1963 року).

Доводи позивача про те, що ОСОБА_2 не сповістила позивача про передачу повноважень, які ОСОБА_1 надав їй довіреністю, іншій особі, відповідає положенням ч.4 ст.68 ЦК УРСР. Між тим, суд вважає, що така бездіяльність ОСОБА_2 жодним чином не впливає на визнання оспорюваного договору дарування недійсним, оскільки зазначеною нормою передбачена лише відповідальність уповноваженої особи (ОСОБА_2) виключно за дії особи, якій вона передала повноваження (ОСОБА_6), як за свої власні. Проте невиконання цієї умови не тягне за собою визнання недійсною правочинів, а на думку суду дає можливість звернутися з відповідним позовом до особи, якої він видав довіреність про стягнення шкоди.

Також у додаткових поясненнях представника позивача на підтвердження позовних вимог зазначається, що невідомо яким самим майном ОСОБА_2 уповноважила керувати та розпоряджатись ОСОБА_6, своїм власним майном чи майном позивача.

Між тим, таке твердження спростовується змістом нотаріально посвідченого доручення від 25.12.2001 року (а.с.150), де зазначено, що ОСОБА_2, діє від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 13.10.1999 року, уповноважує ОСОБА_6 керувати та розпоряджатись майном, у тому числі дарувати таке майно. Відповідно до посвідчувального напису нотаріусом було зазначено, що доручення підписано від імені гр.ОСОБА_1 його представником гр.ОСОБА_2, яка діє за дорученням. Оскільки довіритель виступала від імені позивача, вона уповноважила повіреного розпоряджатися майном саме ОСОБА_1, а не своїм власним.

Положеннями ст. 14 ЦК УРСР визначено обсяг дієздатності неповнолітніх, які не досягли 15 років. За неповнолітніх, які не досягли п'ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди.

Відповідно до п. 31 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства Юстиції України №18/5 від 18.06.1994 (у редакції, станом на 17.10.2000 року) року, угоди за неповнолітніх, які не досягли 15 років, а також від імені громадян, визнаних у судовому порядку недієздатними, вчиняють батьки, усиновителі або опікуни.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Статтями 60, 78, 128, 145 КпШС України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що обов'язком батьків визначено захист прав та інтересів їх неповнолітніх дітей. Якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Завданням опіки і піклування є, зокрема, захист особистих і майнових прав та інтересів неповнолітніх дітей. Опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових.

Необхідно врахувати той факт, що дії ОСОБА_2 в інтересах свого неповнолітнього (на той час) сина щодо прийняття у дар нерухомого майна не є порушенням прав ОСОБА_7, не передбачали відчуження майна дитини, а навпаки, були направлені на отримання ОСОБА_14 квартири у власність.

Сам по собі факт неотримання згоди позивача - батька ОСОБА_7, під час укладення договору дарування в інтересах дитини не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Пр. цьому суд враховує що на той час вони перебували у шлюбі.

Правочин у даному випадку міг би бути визнаний недійсним, якщо його вчинення призвело до порушення прав ОСОБА_7, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Окрім того, ОСОБА_7 із моменту досягнення повноліття, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_2, не звертався до суду з позовом про оскарження чи визнання недійсним договору дарування від 25.12.2001 року, що був укладений в його інтересах його матір'ю ОСОБА_2. Натомість він розпорядився набутим майном 03.06.2014 року (т.1, а.с. 99).

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК).

Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК України.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Суд вбачає, що останій був укладений у відповідності до діючого на той час законодавства та відповідає вимогам щодо форму та змісту. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування від 25.12.2001 року недійсним.

Крім того, суд вбачає, що стороною оскаржуваного договору дарування (на користь якого відчужувалась квартира) є син позивача - ОСОБА_7, проте відповідних позовних вимог (які знаходяться в суді з вересня 2017 року) до нього як відповідача пред'явлено не було.

Щодо вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 суд зауважує наступне.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові від 10.10.2012 року по справі 6-117цс12 ВСУ зазначив: «... коли майно вибуло з володіння власника з його волі (передано за договором іншій особі, яка здійснила відчуження), воно не має права вимагати повернення майна від добросовісного набувача».

ВСУ відзначає, що: «...вибуття майна не з волі власника означає відсутність у нього свідомо поставленої мети на передачу майна у власність іншій особі, неприйняття ним будь-яких дій або заходів для досягнення цієї мети і втрату майна в результаті здійснення іншими особами дій, спрямованих на відчуження майна, без узгодження з власником».

ВСУ зазначає про будь-які дії або заходи, спрямовані на передачу майна, що можна трактувати дуже широко, в тому числі і видачу позивачем довіреності на право розпорядження належним майном позивача.

Подібну правову позицію висловив ВСУ у своєму «Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ»: «Майно, передане власником іншій особі у володіння або користування за договором між ними, не може вважатися вибулим з володіння власника поза його волею».

Досить послідовно дана позиція відображена у рішеннях Вищого господарського суду України (ВГСУ). Так, у рішенні від 01.04.2015 у справі №910/9670/14 ВГСУ встановив, що власник не може витребувати майно з незаконного володіння іншої особи, якщо власник втратив володіння майном з власної волі, тобто майно передане власником за договором (зберігання, майнового найму) іншій особі, який продав його добросовісному набувачу.

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що довіреність, яка видана 13.10.1999 року позивачем (т.1, а.с.151), відповідно змісту якої позивач уповноважив керувати та розпоряджатися своїм майном, яким би воно не було і де б воно не знаходилось, заключати усі дозволені законом угоди по керуванню та розпорядженню майном, у тому дарувати таке майно, є волевиявленням позивача, та виключає можливість витребування спірної квартири від добросовісного набувача - ОСОБА_3.

Позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 носить похідний характер від вимоги про витребування спірного нерухомого майна, тому також не підлягає задоволенню.

Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строку давності суд зауважує наступне.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Крім того, п.7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Згідно із ст.71 ЦК УРСР (1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст.76 ЦК УРСР (1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Встановивши, що право на позов у позивача виникло з моменту укладення договору дарування спірної квартири, тобто з 25 грудня 2001 року, суд приходить до висновку про позивачем останнім днем звернення до суду з вимогою про визнання спірного договору було 25 грудня 2004 року.

Наслідки спливу строку позовної давності згідно ст.80 ЦК УРСР (1963 року) є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Усупереч наведеному, в позовній заяві позивач вказав, що в травні 2017 року, ним була отримана копія оскаржуваного договору дарування і стали відомі обставини протиправного позбавлення права власності.

Згідно Постанови ВСУ від 14.11.2014 року у справі №6-152цс14 з приводу неоднакового застосування судами норм статей 257, 261, 267 ЦК України щодо позовної давності, судові палати у цивільних й господарських справах Верховного Суду України виходили з наступного.

Чинними на той час нормами, які регулювали питання позовної давності - статтями 71, 76, 80 ЦК України (1963 року) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обов'язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК (1963 року).

Крім того, як стаття 76 ЦК України (1963 року), так і стаття 261 ЦК України (2003 року) визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали цивільної справи №522/25404/15-ц, витребуваної у Приморського районного суду м.Одеси, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, суд приходить до наступного.

ОСОБА_2 18.12.2015 року звернулась з зазначеним позовом до ОСОБА_1, за якою ухвалою суду від 21.12.2015р. було відкрито провадження (а.с.21 - справа №522/25404/15-ц). В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалась на те, що спірна квартира їх належить на підставі договору дарування від 03.06.2014р. (а.с. 7, 8 - справа №522/25404/15-ц). Крім того, до позовної заяви ОСОБА_2 додала копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.13, 14 - справа №522/25404/15-ц).

15.01.2016 р. ОСОБА_1 через канцелярію суду звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу від 21.12.2015р. про відкриття провадження у справі (а.с. 23, 24 справа №522/25404/15-ц). Апеляційна скарга підписана особисто ОСОБА_1

Також в справі наявне поштове повідомлення про вручення ОСОБА_1 копії ухвали про відкриття провадження у справі та копію позову з додатками (а.с. 73 - справа №522/25404/15-ц).

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 13.07.2016 року по справі №522/25404/15-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було задоволено (а.с. 95, 96, 97 справа №522/25404/15-ц).

26.07.2016р. представником ОСОБА_1 - адвокатом ОСОБА_15 було подано заяву про перегляд заочного рішення суду (а.с. 102 - справа №522/25404/15-ц), яка 21.08.2016р. була залишена без задоволення.

23.08.2016р. представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_16 звернувся з заявою про ознайомлення з матеріалами справи та ознайомився (а.с.118, 119 - справа №522/25404/15-ц).

29.08.2016р. ОСОБА_1 особисто подав апеляційну скаргу на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 13.07.2016 року по справі №522/25404/15-ц (а.с. 123 - справа №522/25404/15-ц).

З тексту апеляційної скарги ОСОБА_1 стверджує, що ним «було подано ряд доказів, що прямо та опосередковано доказували сумнівність правоустановчих документів на спірну квартиру».

Таким чином, суд не приймає твердження представника позивача - ОСОБА_1- про те, що про оскаржуваний договір йому стало відомо в травні 2017 року, як зазначено в позовній заяві, оскільки це спростовується матеріалами справи №522/25404/15-ц.

Згідно Постанови ВСУ від 14.11.2014 року у справі №6-152цс14, обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Проте таких доказів суду надано не було.

Між тим, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідачів, оскільки в позові відмовлено за його недоведеністю.

Із боку відповідача вимог щодо відшкодування судових витрат заявлено не було, у зв'язку з чим суд дане питання не вирішує.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41, 55 Конституції України, ст. 48, 59, 62, 64, 65-68, 71, 75, 76, 86, 128 ЦК від 1963 року, ст.. 11, 15, 16, ч.3 ст.203, ч.1 ст. 215, 237, ч.3 ст. 238, 240, 258, 267, 316, 319, 321, 386, 387, 388, 389 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 3, 13, 19, 42, 43, 48, 49, 51, 76-81, 89, 95, 209, 223, 229, 241, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання АДРЕСА_2) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації АДРЕСА_3), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3, місце реєстрації АДРЕСА_1), третя особа: ОСОБА_4 (паспорт серії НОМЕР_4, виданий 06.09.2001 року Жовтневим РВ Одеської області, місце реєстрації: АДРЕСА_5), про визнання недійсним договору дарування, витребування майна із чужого володіння та скасування державної реєстрації права власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 24.01.2019 року.

Суддя: Домусчі Л.В.