Справа № 627/493/18
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2019 року смт. Краснокутськ
Краснокутський районний суд Харківської області в складі:
головуючого судді Каліберди В.А.,
з участю секретаря Вюнник В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Краснокутськ Харківської області цивільну справу за зустрічною позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю "Український Рітейл" до ОСОБА_1 про стягнення збитків,
Позивач за зустрічним позовом товариство з обмеженою відповідальністю "Український Рітейл" звернулося до суду з позовом ОСОБА_1 про стягнення збитків.
27.03.2018р. між ОСОБА_1 та ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ РІТЕЙЛ» було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до якого ОСОБА_1 прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених її матеріальних цінностей.
Згідно договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника, працівник повинен своєчасно повідомляти керівнику Підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей. Однак, відповідач не повідомляв керівництво Підприємства про вищезазначені обставина, поліцію не викликав. Інвентаризацією було встановлені завдані підприємству збитки, а також встановлені порушення функціональних обовязків, приховування фактів та надання керівництву недостовірних даних з боку керуюго магазину ОСОБА_1
Узвязку з чим, керівництвом ТОВ «Український Рітейл» було надано наказ №138 від 06.04.2018р. про стягнення в судовому порядку з винної особи суми заподіяної шкоди, а тому позивач звернувся до суду з даним зустрічним позовом.
В судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом підтримав заявлені ТОВ «Український Рітейл» вимоги та прохав їх задовольнити.
В судове засідання відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 повторно не зявилася, причину неявки суду не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно зясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню підлягають, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Як вбачається, зі ст.130 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.
Як вбачається з листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» від 11.12.2015 року, відповідно до статті 1 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (далі - Законі № 1045-XIV).
Працівник це фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю.
Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Підставою трудових правовідносин є трудовий договір.
У статті 21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою.
Слова в частині першій статті 130 КЗпП «працівники несуть матеріальну відповідальність» означають, що матеріальна відповідальність може бути покладена на будь-якого працівника, який уклав трудовий договір з підприємством, установою, організацією.
У статті 130 КЗпП передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації.
У статтях 130, 131, 135-2, 136, 138 КЗпП для визначення субєкта таких правовідносин використовується термін «власник або уповноважений ним орган».
Водночас відповідно до статті 21 КЗпП стороною трудового договору може бути не тільки власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а й фізична особа.
У Законі № 1045-XIV для визначення особи, яка найняла працівника за трудовим договором, використовується термін «роботодавець», який узагальнює поняття «власник або уповноважений ним орган» та «фізична особа».
Так, у статті 1 Закону № 1045-XIV зазначено, що роботодавцем є власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності, галузевої належності або уповноважений ним орган (керівник) чи фізична особа, яка відповідно до законодавства використовує найману працю.
Таким чином, позивачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками, можуть бути юридичні особи або фізичні особи, які використовують найману працю, яким завдано майнової шкоди, а відповідачами завжди фізичні особи, які перебувають у трудових правовідносинах і заподіяли шкоду під час виконання трудових обовязків.
Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обовязків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.
Трудові обовязки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП).
Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є:
1) пряма дійсна шкода;
2) протиправна поведінка працівника;
3) вина в діях чи бездіяльності працівника;
4) прямий причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.
Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обовязків, грошові виплати.
З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать:
а) недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у звязку з виконанням нею трудових обовязків;
б) втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося;
в) знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває повязана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки;
г) пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних обєктів);
д) зіпсуття матеріальних цінностей це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей;
е) неможливість стягнути вартість матеріальних цінностей, яких не вистачає, з постачальника (перевізника), який передав матеріальні цінності з недостачею;
є) шкода, спричинена незаконним продажем товарів за зниженою ціною;
ж) витрати, спричинені незаконними або необгрунтованими виплатами (переплатами) за цивільно-правовими договорами, на користь державного і місцевого бюджетів, спеціальних фондів соціального страхування, коли можливість стягнення таких виплат (переплат) з організацій, які їх одержали, втрачена;
з) витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників (основної та додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообовязкову державному соціальному страхуванню, інших виплат), при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми (з огляду на пункт 1 частини другої статті 127 КЗпП такі можливості часто є відсутніми). До категорії прямої дійсної шкоди належать і безпідставні натуральні виплати (видачі) на користь працівників;
и) сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені;
і) виплати на користь інших субєктів у порядку відшкодування шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівників. Підкреслимо, що притягнення до матеріальної відповідальності в цьому випадку, як і завжди, можливе, коли дії працівника кваліфікуються як невиконання або неналежне виконання трудових обовязків;
ї) нестягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у звязку із закінченням строку позовної давності чи з інших причин (наприклад, у звязку з ліквідацією юридичної особи-боржника);
й) нестягнена з боржника шкода (за винятком тієї частини шкоди, яка належить до категорії неодержаного прибутку), якщо можливість її стягнення втрачена.
Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов'язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.
Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.
Обовязковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.
Зі змісту частини другої статті 130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди.
Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому суддям слід використовувати визначення вини викладене в статтях 2325 Кримінального кодексу України з урахуванням особливостей трудових правовідносин.
Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.
Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).
Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання.
Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обовязків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити.
Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості.
Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості.
Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності.
Причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім).
Прямий звязок це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника.
У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності.
Адже згідно зі змістом частини другої статті 130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це повязано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (стаття 30 КЗпП).
Слова, що містяться в частині другій статті 130 КЗпП, «повний розмір заподіяної шкоди» означають можливість стягнення з працівника, у передбачених законом випадках, суми, що дорівнює прямій дійсній шкоді.
Отже, повний розмір заподіяної шкоди в контексті статті 130 КЗпП є синонімом поняття прямої дійсної шкоди.
Згідно з трудовим законодавством працівника не можна притягнути до повної матеріальної відповідальності у випадках, не передбачених статтею 134 КЗпП.
Пунктом 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП встановлено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано недостачею.
Відповідно до посадової інструкції керуючого магазином, з якою ознайомлена відповідач ОСОБА_1 під підпис, в обовязки керуючого магазином входить контроль руху товару і реалізація товару, а саме: контролює наявність та розміщення товару в торгівельному залі; контролює ведення контролює ведення складського обліку: приймання товару, повернення, оприбуткування, збереження товару, переміщення в торговий зал та інше.
Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи між позивачем товариством з обмеженою відповідальністю «Український рітейл» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника.
26 березня 2018 року з метою проведення планової інвентаризації магазинів товариством з обмеженою відповідальністю «Український рітейл» було видано наказ № 107 від 26.03.2018 року щодо проведення планових інвентаризацій магазинів в квітні 2018 року по плану графіку (додатки №1,2).
Згідно додатку №1 до вказаного наказу встановлено проведення інвентаризації в магазині №2102 м. Харкова 02.04.2018 року.
02 квітня 2018 року ОСОБА_1 надала позивачу розписку, якою підтвердила, що:
- на початок інвентаризації всі видаткові та прибуткові документи на товарно - матеріальні цінності, а так само кошти здані в бухгалтерію;
- всі товарно - матеріальні цінності, а так само грошові кошти, що надійшли під мою відповідальність, оприбутковані, а вибулі списані за видатками;
- всі товарно - матеріальні цінності, що знаходилися в магазині були надані для перерахунку інвентаризаційній комісії;
- всі товарно - матеріальні цінності, поіменовані, в порівнювальної відомості мною особисто перевірені, в зв'язку з чим претензій до інвентаризаційної комісії не маю.
Також, як вбачається з вказаного інвентаризаційного опису відповідач ОСОБА_1, підтвердила, що всі цінності, зазначені в даному інвентаризаційному опису з №1 по №4 821 комісією перевірені в натурі в її присутності та внесені до опису, в звязку з чим претензій до інвентаризаційної комісії вона не має.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінюючи аргументи, викладені в зустрічній позовній заяві, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29; справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що діями відповідача ОСОБА_1 внаслідок порушення покладених на неї трудових обов'язків позивачу завдано матеріальну шкоду, а тому виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «Український рітейл» щодо стягнення збитків, підлягають задоволенню.
Керуючись ст.1166 ЦК України, ст.ст. 130, 134 КЗпП, ст.ст. 4,5,13,76-83,265, 280 ЦПК України, суд
Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Український Рітейл" до ОСОБА_1 про стягнення збитків задовольнити в повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2).
Суддя В.А.Каліберда