Справа № 489/5578/18 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/812/176/19
Категорія - 50
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 січня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

його представника ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 22 листопада 2018 року о 09 годині 29 хвилин, у приміщенні Ленінського районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей,

в с т а н о в и л а :

10 вересня 2018 року ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_3 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

03 листопада 2007 року вона та відповідач уклали шлюб.

Від шлюбних відносин вона народила двох доньок - ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та 01 березня 2017 року ОСОБА_6 , батьком яких відповідно до свідоцтв про їх народження є ОСОБА_3 .

Близько восьмимісяців вона з дочками проживають окремо від відповідача, спільного господарства з ним не веде, утриманням, вихованням та доглядом за дітьми опікується лише одна вона, при тому, що не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за молодшою донькою ОСОБА_7 .

Батько добровільно коштів на утримання дочок не надає, хоча за законом повинен їх надавати, і має реальну можливість на таке, оскільки займається наданням послуг з перевезення громадян, отримуючи за це відповідну плату.

Посилаючись на наведене, та на те, що дохід відповідача носить мінливий характер, який неможливо проконтролювати, просила стягнути з ОСОБА_8 на її користь аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 2 000 гривень на місяць на кожну дитину, до їх повноліття.

В поданих запереченнях, відповідач визнав позов частково, згоден сплачувати аліменти в розмірі 1 100 гривень на доньку ОСОБА_9 і 900 гривень - на ОСОБА_7 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньок: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , у твердій грошовій сумі, у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, з подальшою індексацією, починаючи з 10 вересня 2018 року, щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття.

Позивач подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій, просить його скасувати та ухвалити нове рішення - про задоволенні її позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала невідповідністю висновків суду, дійсним обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржене рішення суду 1 інстанції змінити, оскільки, оскільки суд ухвалив його без точного додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, задовольняючи позов частково, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності у відповідача можливості сплачувати аліменти у розмірі 2 000 гривень на кожну дитину, в той час, як у нього є можливість сплачувати аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними. В той же час, висновок суду про розмір аліментів є помилковим, таким що не відповідає приписам норм СК України.

Так, за Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

В силу ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

Згідно зі ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.
Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

- стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
- стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
- наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
- наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
- доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
- інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Судом встановлено, що сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 03 листопада 2007 року і по теперішній час, а також є батьками неповнолітніх ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.4-6).

Відповідно до довідки ОСББ «Союз» від 05 вересня 2018 року діти проживають разом з матір`ю (а.с.11).
Батько живе окремо від сім`ї і не надає утримання дітям. Належних та допустимих доказів протилежному він не надав, хоча за процесуальним законом, то є його обов`язком.
Як вбачається із відомостей Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків Новоодеського відділення Очаківської ОДПІ №1276 від 22 жовтня 2018 року, в період з 01 січня 2017 року 30 червня 2018 року ОСОБА_3 одержував кошти в ТОВ «Сандора» в загальній сумі 27 469 гривень 48 копійок та в військовій частині в загальній сумі 53 257 гривень 53 копійок, в центрі зайнятості 67 745 гривень 40 копійок, а всього 148 472 гривень 41 копійку (а.с.42).
Також встановлено, що відповідач є працездатною особою та не має на своєму утриманні інших осіб.
Згідно копії трудової книжки, з 2017 року ОСОБА_3 не працює, на теперішній час перебуває на обліку у Новоодеському РЦЗ (а.с.24-26).
Таким чином, виходячи з положень ч. 2 ст. 182, ст. 184 СК України та взявши до уваги виписані вище обставини, районний суд дійшов помилкового висновку про те, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітніх дочок в твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину з подальшою індексацією починаючи з 10 вересня 2018 року, щомісячно.

Так, при визначенні розміру аліментів, суд не врахував того, що позивач з дітьми проживає в орендованій квартирі; перебуває у відпустці по догляду за малолітньою дитиною і інших доходів немає, іншого відповідач не довів; в той час, як відповідач є працездатним, не має інших аліментних зобов`язань; не має постійного місця роботи, тобто обставини, які передбачені ст. 182 СК України.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути по 1 500 гривень щомісяця на утримання кожної із дочок до досягнення ними повноліття, і саме вказані грошові суми є достатньо-можливими, за наявних обставин та умов, що склалися між сторонами і існують насьогодні, для забезпечення гармонійного розвитку дітей.
Іншого сторони належними та допустимими доказами не довели, хоча за процесуальним законом, то є їх обов`язком.

В решті, судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2018 року в частині розміру стягуваних аліментів змінити, виклавши резолютивну частину рішення в цій частині в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНКОПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНКОПП НОМЕР_2 , аліменти на утримання дочок ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у твердій грошовій сумі в розмірі по 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень на кожну із дочок, з подальшою індексацією, починаючи з 10 вересня 2018 року, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В.Серебрякова

Повний текст постанови складено 22 січня 2019 року