Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 205/5456/16-ц

провадження № 61-32720св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року у складі судді Бистрової Л. О. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2017 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 05 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 36,00 процентів на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого станом на 30 червня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 32 917,66 грн, яка складається: із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8 208,71 грн, заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 17 163,93 грн, нарахованої пені та комісії у розмірі 5 501,32 грн, а також штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500,00 грн (фіксована складова) та 1 543,70 грн (процентна складова), ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 зазначену суму заборгованості.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року у задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду за захистом порушених прав з пропуском строку позовної давності, оскільки строк дії картки встановлено до вересня

2011 року, останній платіж за договором був здійснений 06 листопада 2010 року, тоді як з позовом банк звернувся у липні 2016 року, а тому зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування позовної давності та не надання позивачем доказів поважності причин її пропуску, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». Посилання позивача на пункт 1.1.7.31 Умов і правил надання банківських послуг, яким збільшено строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, процентів, винагороди, неустойки (пені та штрафів), не заслуговують на увагу, оскільки правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), яким визначено позовну давність тривалістю п`ять років, не містять підпису позичальника, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня

2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» з підстав пропуску позовної давності, оскільки строк дії картки встановлено до вересня 2011 року, останній платіж за договором був здійснений 06 листопада 2010 року, а тому з наступного дня позивачу стало відомо про порушення його права, тоді як банк звернувся з позовом до суду у липні 2016 року, тобто з пропуском позовної давності.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У серпні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга

ПАТ КБ «ПриватБанк», у якій заявник просив скасувати рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2017 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій позовної давності з огляду на закінчення строку дії картки, що само по собі не може свідчити про припинення договірних правовідносин, оскільки кредитна картка не є підставою виникнення або припинення кредитних правовідносин, а є інструментом ініціювання грошового переказу. Строк дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов`язання і не припиняє виконання зобов`язання. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 19 листопада 2014 року у справі 6-160цс14, несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності щодо кожного чергового платежу починається з моменту порушення строку його погашення. Суди попередніх інстанцій зазначеного не урахували, а тому дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ і кримінальних справ від 14 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Згідно з статтею 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

31 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 05 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (№ НОМЕР_1 ), зі сплатою 36,00 процентів на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Умовами кредитного договору передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів.

Анкета-заява позичальника від 05 листопада 2007 року була втрачена, тому

19 квітня 2008 року ОСОБА_1 додатково підписала анкету-заяву щодо отримання картки № НОМЕР_1 , відповідно до якої встановлено розмір кредитного ліміту 4 900,00 грн.

Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки від 12 липня 2016 року та виписки по рахунку станом на 14 грудня

2016 року, при укладені договору кредитний ліміт станом на 05 листопада

2007 року становив 1 000,00 грн, 25 квітня 2008 року відбулося збільшення кредитного ліміту до 4 900,00 грн, 30 жовтня 2009 року зменшено кредитний ліміт до 3 000,00 грн, 21 серпня 2009 року збільшено кредитний ліміт до 5 000,00 грн, 06 лютого 2010 року збільшено кредитний ліміт до 7 000,00 грн, 28 вересня 2010 року збільшено кредитний ліміт до 9 000,00 грн, 22 грудня 2010 року зменшено кредитний ліміт до 8 210,00 грн.

ОСОБА_1 умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконувала, внаслідок чого відповідно до наданого банком розрахунку станом на 30 червня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 32 917,66 грн, яка складається: із заборгованості за тілом кредиту у розмірі

8 208,71 грн, заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 17 163,93 грн, нарахованої пені та комісії у розмірі 5 501,32 грн, а також штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500,00 грн (фіксована складова) та 1 543,70 грн (процентна складова).

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості по процентам, пені, комісії та штрафу, нарахованих за період з

01 жовтня 2011 року до 30 червня 2016 року, з підстав пропуску позовної давності, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на правомірність нарахування позивачем зазначеної заборгованості.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

В кредитному договорі сторони погодили, що строк дії договору відповідає строку дії кредитної картки - 09/11, а тому кінцевим терміном повернення кредиту є 30 вересня 2011 року.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку,припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Таким чином, право позивача нараховувати проценти за користування кредитом, комісію за обслуговування кредиту, пеню та штрафи припинилося зі спливом строку кредитування 30 вересня 2011 року, що відповідає строку дії кредитної картки, а тому починаючи з 01 жовтня 2011 року позивач не мав права здійснювати зазначені нарахування, а отже до зазначених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» позовна давність не може бути застосована, оскільки такі вимоги є безпідставними.

Щодо доводів касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття

257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

З урахуванням встановлених обставин справи, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку, що умовами договору передбачено погашення процентів за користування кредитом періодичними щомісячними платежами та кредитного ліміту в повному обсязі не пізніше закінчення строку дії кредитної картки.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верхового Суду України, викладеним у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до якого за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

На виконання умов кредитного договору від 05 листопада 2007 року

ОСОБА_1 видано кредитну картку № НОМЕР_1 , терміном дії до

30 вересня 2011 року. Доказів видачі ОСОБА_1 інших кредитних карток за вказаним кредитним договором матеріали справи не містять. Оскільки останній платіж за кредитним договором повинен був бути внесений відповідачем до

30 вересня 2011 року, а з позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося

15 липня 2016 року, законними та обгрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про сплив позовної давності, що з урахуванням заяви відповідача про її застосування, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої до 30 вересня 2011 року.

Посилання заявника на те, що Умовами і правилами надання банківських послуг збільшено строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, процентів, винагороди, неустойки (пені та штрафів), є необгрунтованими, оскільки зазначені Умови не містять підпису позичальника, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15.

Неправильне встановлення судами попередніх інстанцій дати, з якої відраховується позовна давність, та дати її спливу, не вплинуло на законність та обгрунтованість оскаржуваних судових рішень в цій частині та не є підставою для їх скасування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права суди попередніх інстанцій помилково застосували позовну давність до вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування кредиту, пені та штрафу, нарахованих з 01 жовтня 2011 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність скасування у цій частині рішення Баглійського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2017 року, з ухваленням у зазначеній частині нового судового рішення про відмову у задоволенні таких вимог за їх безпідставністю.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2017 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування кредиту, пені та штрафів, нарахованої з 01 жовтня 2011 року, та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування кредиту, пені та штрафів, нарахованої з 01 жовтня 2011 року, відмовити.

В іншій частині рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик