КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/4761/17 Головуючий у І інстанції - Таран Н.Г.
апеляційне провадження №22-ц/824/2555/2019 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Журби С.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення авансових платежів,

встановив:

у квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення авансових платежів, мотивуючи свої вимоги тим, що 03 серпня 2008 року між сторонами відбулась домовленість, що була викладена у вигляді розписки, про купівлю позивачем у відповідачів присадибної земельної ділянки та розташованих на ній споруд в с. Водотиї, Брусилівського району Житомирської області яку відповідачі оформляли, як спадкоємці, після смерті свого батька.

За умовами цієї домовленості позивач в рахунок визначеної повної вартості зазначеної присадибної земельної ділянки та розташованих на ній споруд, зобов'язалася сплачувати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частинами грошові кошти на цю землю та споруди до отримання правовстановчих документів та укладення з нею договору купівлі-продажу.

У такий спосіб, позивачем протягом 2008-2010 років було сплачено відповідачам 4600 доларів США, що підтверджується розпискою останніх.

Згодом, присадибна ділянка та розташовані на ній споруди стали спірними і позивач попросила відповідачів повернути отримані ними грошові кошти.

Відповідачі в свою чергу не заперечують щодо свого обов'язку повернення авансових платежів, однак відмовляються це робити в позасудовому порядку.

Грошові кошти, що сплатила позивач відповідачам є авансом, що не виконував забезпечувальної функції.

Ці кошти сплачувались позивачем в рахунок майбутніх платежів до повної вартості вищезазначеної присадибної земельної ділянки та розташованих на ній споруд у разі укладення відповідачами з позивачем відповідного договору їх купівлі-продажу.

Однак, оскільки такий договір не укладався, то позивач має право вимоги їх повернення.

Просила суд, стягнути з відповідачів на користь позивача 124476 грн. авансових платежів та 1244,76 грн. судового збору.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що рішення суду про відмову ОСОБА_2 в позові за спливом строку позовної давності є помилковим з наступних підстав.

Так, зазначає, що перебіг позовної давності повинен був розпочатися не з часу, коли ОСОБА_2 припинила сплачувати відповідачам авансові платежі в 2010 році, а з наступного дня після того, як вона довідалася або могла довідатись про відмову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від їх повернення ОСОБА_2

Оскільки після припинення сплачування відповідачам авансових платежів в 2010 році мала місце домовленість сторін про відтермінування їх повернення, за цієї умови право ОСОБА_2 на примусове повернення платежів не було порушеним.

Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що перебіг позовної давності для пред'явлення ОСОБА_2 вимоги про стягнення з відповідачів авансових платежів розпочався влітку 2012 року, коли ОСОБА_2 відмовилась від придбання присадибної земельної ділянки та розташованих на ній споруд та припинила сплачування відповідачам авансових коштів.

Також зазначила, що якщо припустити, що перебіг позовної давності для ОСОБА_2 розпочався з 2010 року, то такий перебіг позовної давності переривався, а саме діями відповідачів, які визнавали свій борг перед позивачем і просили його відтермінувати.

Просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На апеляційну скаргу відповідачі через свого представника подали відзив, який обґрунтовували тим, що позивачем не надано належних доказів стосовно обставин, якими саме діями чи бездіяльністю відповідачів позивачу завдано майнової шкоди, адже відповідачі свої зобов'язання згідно письмових домовленостей від 03 серпня 2008 року виконали в повному обсязі.

Крім цього, ще в 2010 році позивач з надуманих причин став вважати, що присадибна земельна ділянка, яку він мав намір придбати у відповідачів, стала спірною.

Тобто, ще в 2010 році у позивача виникли обставини, які він зазначає у пред'явленому до відповідачів позові, та виникло право на звернення до суду з відповідним позовом.

Проте з позовом до суду позивач звернулася лише 10 квітня 2017 року з пропуском строку позовної давності.

Просили, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 серпня 2008 року сторони домовилися про купівлю-продаж присадибної ділянки 0,46га. з розташованими на її території будівлями, повна вартість якої на момент оформлення договору купівлі-продажу буде складати 21000 доларів США.

Договір купівлі-продажу буде складено після отримання державних актів на землю та приватизації будівель, з виплатою всієї суми щомісячними платежами.

Того ж дня, позивач передала відповідачам завдаток в рахунок вартості вказаної присадибної ділянки 1000 доларів США, що підтверджується розпискою від 03 серпня 2008 року, яка скріплена підписами позивача та відповідачів.

Крім того, відповідно до вказаної розписки позивач 28 вересня 2008 року передала відповідачам в рахунок сплати вартості присадибної ділянки 1000 доларів США, 06 листопада 2008 року 600 доларів США, 16 грудня 2008 року 600 доларів США, 07 квітня 2009 року 600 доларів США, 30 квітня 2010 року 500 доларів США, 16 липня 2010 року 300 доларів США.

Факт отримання від ОСОБА_2 вказаних коштів частково був визнаний відповідачами по справі, а саме суму в розмірі 4300 доларів США.

Щодо передачі 16 липня 2010 року суми в розмірі 300 доларів США, то відповідачі заперечували, оскільки вказану суму коштів позивач їм не передавала та дані в розписці про їх передачу є неправдивими.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що влітку 2012 року сама позивач відмовилась від придбання присадибної земельної ділянки та розташованих на ній споруд, вказаний факт також підтверджується і тим, що вона перестала вносити щомісячні авансові платежі, а тому саме з 2012 року у позивача виникли обставини, про які вона зазначає в позові та виникло право на звернення до суду з відповідним позовом лише в квітні 2017 року, тобто з пропуском позовної давності.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки.

За правилами ч.1,5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба