Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.01.2019 Справа №606/3001/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

присяжних Лебідь І.З.

Веселович Т.Я.

за участю секретаря Буцик О.П.

прокурора Галаса Н.В.

представника психіатричного закладу, лікаря-психіатра ОСОБА_3

особи, щодо якої вирішується питання

про примусову госпіталізацію ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою лікаря-психіатра Буданівської обласної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку, -

ВСТАНОВИВ:

Лікар-психіатр Буданівської обласної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 звернувся в суд із заявою про госпіталізацію гр. ОСОБА_4в Буданівську обласну психоневрологічну лікарню у примусовому порядку.

В судовому засіданні представник Буданівської обласної психоневрологічної лікарні, лікар-психіатр ОСОБА_3 заяву підтримав і пояснив, що гр. ОСОБА_4страждає психічним захворюванням - гострий поліморфний психотичний розлад із симптомами шезофренії, у зв'язку з чим, хвора не може дати усвідомлену згоду на госпіталізацію в психіатричний стаціонар.

Прокурор заяву про госпіталізацію гр.ОСОБА_4у примусовому порядку в Буданівську обласну психоневрологічну лікарню у примусовому порядку без її згоди не підтримав, зазначивши, що представником Буданівської обласної психоневрологічної лікарні, лікарем-психіатром ОСОБА_3 не наведено підстав, зазначених у ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б дозволяли провести примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку.

ОСОБА_4в судовому засіданні вважає, що підстави для її примусової госпіталізації відсутні, вона усвідомлює свою поведінку та не несе загрози собі та оточуючим.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.

Правові та організаційні засади забезпечення громадян України психіатричною допомогою визначаються Законом України «Про психіатричну допомогу» № 1489-III від 22 лютого 2000 року.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», передбачено презумпцію психічного здоров'я, тобто кожна особа важаться такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона:

-вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих;

-або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителька с. Косів, Чортківського району, Тернопільської області, поступила на стаціонарне лікування в ІІ жіноче психіатричне відділення БОПНЛ 27.12.2018 року в 15.30 год. в супроводі капітана поліції Яцишин В.В., за направленням Чортківської ЦРЛ, з діагнозом: маячний розлад. В 2017 році двічі перебувала на лікуванні в ТОККПНЛ. Причиною поступлення в стаціонар є неадекватна поведінка, агресивність по відношенню до оточуючих.

ОСОБА_4не надала своєї згоди на лікування в психіатричному закладі, яка надається в умовах стаціонару.

Як вбачається із висновку комісії лікарів-психіатрів Буданівської обласної психоневрологічної лікарні, пацієнтка ОСОБА_4 потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару, відповідно до направлення рай психіатра та заключення комісії лікарів БОПНЛ з приводу наявності у неї психічного захворювання, так як при не наданні їй стаціонарної психіатричної допомоги можливе погіршення її психічного стану, що обумовить суттєву шкоду здоров'ю.

У судовому засіданні ОСОБА_4заперечила щодо наявності у неї намірів та дій щодо вчинків, які б являли собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, інших доказів, які би підтверджували зазначену обставину суду не надано.

В силу вимог ч.2 ст.340 ЦПК України, до заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку додається висновок лікаря психіатра, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Суд вважає, що заявником поряд із заявою та відповідними висновки про стан психічного здоров'я хворого та його діагноз, повинні були б подаватися докази, які б свідчили про суттєву шкоду здоров'ю особи, яка підлягає примусовій госпіталізації внаслідок погіршення психічного стану, у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога.

Заявником не подано доказів, які б підтверджували, що існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації ОСОБА_4

Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».

У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «Анатолій Руденко проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що « п.99…суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів»…».

За даних обставин суд вважає, що відсутні підстави, які передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію ОСОБА_4та проведення лікування у психіатричній лікарні в примусовому порядку, а тому, вважає, що у задоволенні заяви лікаря-психіатра, слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4,13, 82, 263, 265, 339-342 ЦПК України, ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги», суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви лікаря-психіатра Буданівської обласної психоневрологічної лікарні ОСОБА_3 про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу у примусовому порядку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 11 січня 2019 року

Головуючий суддяВ. В. Ромазан

ПРИСЯЖНІ: І.З. Лебідь

Т.Я. Веселович