КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/4766/16-ц Головуючий у суді І інстанції Букіна О.М.
Провадження № 22-ц/824/88/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 23 травня 2016 року у справі за позовом Національного університету оборони України імені ІванаЧерняховського до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року Національний університет оборони України імені Івана Черняховського звернувся до суду із указаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що згідно договору найму житлової площі від 11 червня 2014 року № 2300 ОСОБА_3 та членам її сім'ї: ОСОБА_5 і ОСОБА_6, у тимчасове платне користування на строк до 31 грудня 2014 року була надана кімната у гуртожитку університету. По закінченню дії вказаного договору відповідачі кімнату не звільнили, при цьому їх було повідомлено про необхідність звільнення кімнати у гуртожитку.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд виселити відповідачів із кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 19 липня 2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, ОСОБА_3, через представника за довіреністю ОСОБА_7,подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову Національного університету оборони України імені Івана Черняховського.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідачі набули право довічного проживання у спірному житловому приміщенні, адже проживають у гуртожитку університету з 2002 року, а ОСОБА_3 пропрацювала у системі Міністерства оборони України та структурі Збройних Сил України більше десяти років, а тому вона не підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. Обставини умисного невиконання адміністрацією підприємства своїх обов'язків щодо видачі спеціального ордеру ОСОБА_3 для заселення у гуртожиток не свідчить про самоправне зайняття житлового приміщення та не є підставою для примусового виселення останньої з гуртожитку. При цьому Національний університет оборони України імені ІванаЧерняховського не має права на пред'явлення позову про виселення.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення посилання на статтю 116 ЖК УРСР. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що гуртожиток за адресою: м. Київ, вул. Антонова, 2/32, корпус 76, перебуває на балансі Національного університету оборони імені Івана Черняхівського згідно розпорядження Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації від 28 вересня 2007 року № 1831 і використовується для проживання слухачів.

Згідно договору найму житлової площі у гуртожитку від 11 червня 2014 року № 2300, ОСОБА_3 та членам її сім'ї: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у тимчасове платне користування на строк до 31 грудня 2014 року надана кімната НОМЕР_1 у гуртожитку Національного університету оборони України імені ІванаЧерняховського. Вказаний договір найму житлової площі у гуртожитку не є пролонгованим та діяв до 31 грудня 2014 року (пункт 5.1 договору).

У відповідності до пункту 5.3.1 договору ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були зобов'язані звільнити кімнату гуртожитку після спливу строку, на який було укладено договір.

По закінченні строку дії договору від 11 червня 2014 року № 2300 відповідачі спірну кімнату не звільнили, хоча їх було попереджено про необхідність звільнення спірної кімнати листом від 13 березня 2015 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що строк дії договору найму житлової площі гуртожитку від 11 червня 2014 року № 2300 закінчився 31 грудня 2014 року, однак по закінченню строку вказаного договору відповідачі займане спірне приміщення не звільнили, у зв'язку з чим остатні підлягають виселенню із кімнати гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час звернення до суду, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно положень статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

На сторони покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (стаття 60 ЦПК України 2004 року).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

За правилами частин 1, 2 статті 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 124 ЖК УРСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень статті 132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині 2 цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК УРСР передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Таким чином, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім'ї осіб, які перебували на військовій службі або працювали у системі Збройних Сил України не менш як десять років (стаття 125 ЖК УРСР).

Окрім того, в пункті 20 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що оскільки в силу статті 125 ЖК деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з'ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався.

Також в пункті 22 цієї постанови зазначено, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 разом із членами своєї сім'ї у січні 2002 року була заселена до кімнати АДРЕСА_1 (а.с. 157).

Відповідно до відомостей трудової книжки (НОМЕР_2) ОСОБА_3 з листопада 2001 року працювала у головному управлінні кадрової політики Міністерства оборони України, з липня 2004 року призначена на посаду спеціаліста другої категорії експертно-аналітичного відділу управління військово-технічного співробітництва Депратаменту озброєння Міністерства оборони України, у липні 2004 року переведена до Головного командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, у серпні 2004 року переведена на посаду спеціаліста групи військово-соціальної роботи управління гуманітарних питань Головного командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, з травня 2005 року працювала у відділі прийому та доставки документів адміністративного департаменту Міністерства оборони України та інших підрозділах вказаного міністерства, а у вересні 2015 року була звільнена у зв'язку з виходом на пенсію (а.с. 114-120). З жовтня 2015 року ОСОБА_3 прийнята на посаду викладача до Української військово-медичної академії (а.с. 89, 112-113).

Ухвалюючи рішення про виселення відповідачів із спірної кімнати гуртожитку без надання іншого жилого приміщення, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що ОСОБА_3 працювала у системі Міністерства оборони України та структурі Збройних Сил України більше десяти років, їй у складі сім'ї із двох осіб 10 січня 2002 року надано дозвіл на зайняття спірної кімнати гуртожитку, а виконуючим обов'язки Міністра оборони України у 2014 року видавалось розпорядження про надання ОСОБА_3 спеціального ордеру на житлове приміщення, а тому виселення останньої без надання іншого житлового приміщення суперечить положенням статті 125 ЖК УРСР.

Таку ж позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 14 листопада 2018 року, скасовуючи попередні судові рішення по суті спору, яка є обов'язковою для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи в силу вимог частини 1 статті 417 ЦПК України.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини 3 статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначене не врахував, не забезпечив дотримання принципу пропорційності при позбавленні відповідачів житла, виселенні відповідачів із займаної кімнати у гуртожитку, дотримання розумного балансу між інтересами позивача, який не довів необхідність виселення відповідачів та не навів причин не видачі їм спеціального ордеру на житлове приміщення до цього часу, та самих відповідачів, не взяв до уваги факт законного вселення відповідачів у спірне приміщення та строк їх проживання у кімнаті гуртожитку, стаж роботи ОСОБА_3 та статус інших відповідачів як військовослужбовців ( зокрема ветеранів військової служби), відсутність заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг та порушень правил проживання у гуртожитку, та дійшов помилкового висновку про задоволення позову щодо примусового виселення відповідачів.

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив заочне рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову Національного університету оборони України імені Івана Черняховського до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до вимог статтей 141, 382 ЦПК України з Національного університету оборони України імені ІванаЧерняховського стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені ОСОБА_3 у межах даної справи, а саме 275,60 грн. судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення, 551,21 грн. - за подання апеляційної скарги та 1 653,60 грн. - за подання касаційної скарги, а всього - 2 480,41 грн.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3задовольнити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 23 травня 2016 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову Національного університету оборони України імені Івана Черняховського до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Стягнути з Національного університету оборони України імені Івана Черняховськогона користь ОСОБА_3 2 480,41 грн. (дві тисячі чотириста вісімдесят гривень сорок одну копійку) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М.Кулішенко