Апеляційне провадження №22-ц/824/1079/2019
П О С Т А Н О В А

17 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Кулішенка Ю.М., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним заповіту,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом просив визнати заповіт, складений їх з відповідачем померлою матір'ю ОСОБА_3 на користь відповідача, недійсним, який мотивував наступним:

22 лютого 2010 року ОСОБА_3 був складений та посвідчений державним нотаріусом заповіт, яким вона заповідала усе своє майно відповідачеві. В той же час стан здоров'я заповідача на момент посвідчення заповіту був настільки важкий, що заповіт нотаріусом посвідчувався у неї вдома, а сама вона в той момент не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними. На момент посвідчення заповіту його матері виповнилося 87 років. У зв'язку з віковими змінами та ураженням центральних магістральних судин головного мозку у неї існували ураження головного мозку у вигляді інтелектуально-мнестичного зниження, дисциркуляторної атеросклеротичної гіпертонічної енцефалопатії ІІ-ІІІ ст., вікової туговухості, втрати пам'яті, головокружіння, мовних порушень. Мати часто не впізнавала близьких. Зважаючи на вказане, позивач вважає, що волевиявлення матері на час посвідчення заповіту не було вільним а сам заповіт не відповідав її волі.

Посилаючись на передбачені положеннями ч.3 ст.1257 та ч.1 ст.225 ЦК України підстави просив визнати заповіт від 22.02.2010 недійсним.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтував скаргу тим, що суд неповно з'ясував та дослідив обставини волевиявлення та психічного стану заповідача, що мають вирішальне значення для справи. Зокрема судом не досліджувалось, чи висловлювала заповідач відповідне прохання державному нотаріусу ОСОБА_4, а якщо висловлювала, то коли і за яких обставин, що саме просила відобразити у тексті заповіту, не доведено «здоровий» психічний стан заповідача у період перед складанням та посвідченням оспорюваного заповіту 22 лютого 2010 року. Крім цього висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом безпідставно відмовлено у витребуванні медичної документації і, як наслідок, призначена експертиза проведена без необхідних для неї додаткових матеріалів, що сприяло необґрунтованості висновків експертизи, які суд поклав в основу оскаржуваного рішення. Не було представлено до експертної установи й технічного запису з показами допитаних в ході розгляду справи свідків зі сторони відповідача, а саме ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, що також ставить під сумнів висновки експертизи. Крім цього апелянт посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне дослідження та оцінку доказів, що призвело до ухвалення невмотивованого рішення у справі, вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону. Окрім того, при посвідченні заповіту нотаріусом було допущено ряд порушень встановленої для цього процедури, однак оцінки даним обставинам суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не дав.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що твердження апелянта є надуманими і помилковими, такими, що не відповідають дійсності, вводять суд в оману, суперечать матеріалам справи та нормам діючого законодавства, у зв'язку з чим вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду просить залишити без змін. Крім цього відповідач надіслав заперечення клопотання апелянта, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, просить відмовити в задоволенні.

Третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві на адресу суду надіслала пояснення, в якому вирішення даної справи залишає на розсуд суду та просить справу розглядати у її відсутність.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

В ході розгляду справи було встановлено, що 22 лютого 2010 року ОСОБА_3 склала заповіт на користь молодшого сина - ОСОБА_2.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 8 від 06.01.2017 року, проведеної на підставі наявної у справі медичної документації та з дослідженням показання свідків, допитаних саме за клопотанням позивача, ОСОБА_3 на момент посвідчення оспорюваного заповіту від 22.02.2010 року психічних розладів не виявляла, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Також у висновку зазначено, що посилання позивача та свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на те, що заповідач ОСОБА_3 на початок 2010 року внаслідок «вікового одряхління, переживань з приводу смерті чоловіка», почала виявляти суттєві психічні і поведінкові порушення психічного характеру у вигляді малопродуктивності мовного контакту з оточуючими, суттєвих розладів пам'яті, малоактивності поведінки, неспроможності до побутового самообслуговування не знаходять відповідного документального підтвердження стосовно періоду часу, що цікавить суд (22.02.2010 р.). Довідка Київської міської клінічної лікарні №4 та №117 від 12.02.2014, на яку в основному посилається позивач, щодо наявності у матері «дисциркуляторної атеросклеротичної гіпертонічної енцефалопатії ІІ-ІІІ ст., інтелектуально-мнестичного зниження, вікової туговухості» стосується періоду її лікування в травні 2012 року, тобто за три місяці до її смерті і два роки після посвідчення заповіту. Довідкою Київського міського психоневрологічного диспансеру №5, встановлено, що ОСОБА_3 в диспансері на обліку не перебувала, за медичною допомогою не зверталася, амбулаторна карта відсутня.

Відмовляючи в задоволенні позову судом першої інстанції зазначено, що доказів, які безперечно б свідчили про явні психічні розлади заповідача в момент посвідчення заповіту від 22.02.2010 року, неадекватну поведінку, інші обставини щодо перебування її в стані, в якому вона не могла розуміти значення своїх дій, позивачем не надано. Крім того враховуючи раніше складений заповіт від 28.03.2007 року, судом зроблено висновок про те, що волевиявлення ОСОБА_3 на вчинення заповіту на користь саме відповідача не було спонтанним, прихильність до нього в питанні розподілу спадкового майна після себе у неї сформувалась заздалегідь, відтак позиція заповідача щодо була послідовною та відповідала її волі, сформованій на протязі значного проміжку часу.

Оскільки сторона позивача не надала суду достатніх доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 станом на день посвідчення заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а її волевиявлення не було вільним, у задоволенні позову судом першої інстанції було відмовлено. З наведеною позицією в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, виходячи з наступного.

Положеннями ст. 13 ЦПК України встановлено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом виключно у передбачених законом випадках.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Свою вимогу про визнання спірного заповіту недійсним позивач обґрунтовував тим, що в момент посвідчення заповіту заповідач внаслідок свого стану не усвідомлювала значення своїх дій, відтак заповіт не відповідав її волі. Зважаючи на викладене, враховуючи вищевказані правові норми, позивачем мали б бути представлені до суду належні та допустимі докази, які б засвідчували відповідність таких його тверджень. В той же час вказаний обов'язок доведення своєї позиції позивачем належним чином виконано не було. Зокрема, в ході розгляду справи судом першої інстанції за клопотанням позивача була витребувана медична документація ОСОБА_3, а також призначена судова експертиза, на вирішення якої й було постановлено питання про стан здоров'я заповідача на час посвідчення заповіту та її можливість в той момент усвідомлювати значення своїх дій. Відповідно до висновку вказаної судової експертизи, такі посилання позивача не знайшли свого підтвердження.

В своїй апеляційній скарзі позивач стверджував про невідповідність вищевказаного висновку експертизи дійсним обставинам через те, що експерту не було надано усю можливу медичну документацію, як і не було надано технічний запис з допитом свідків відповідача, що зумовило неповноту проведеного дослідження. З метою забезпечення всебічності судового розгляду та сприяння стороні у можливості доведення своєї позиції апеляційним судом було витребувано та досліджено медичну документацію померлої, про яку вказував позивач. Також апеляційним судом були викликані до суду з метою допиту вказані апелянтом свідки з метою фіксації їх показів та забезпечення можливості наступного представлення до експертної установи при повторній експертизі, клопотання про проведення якої апелянт заявляв при подачі апеляційної скарги. В той же час в судовому засіданні позивач та його представники відмовилися від свого клопотання про повторний допит свідків. Також позивач та його представники заявили про відсутність потреби у призначенні та проведенні по справі повторної експертизи, відмовилися від відповідного свого клопотання.

Свою позицію щодо стану заповідача на час посвідчення заповіту позивач обґрунтовував посиланнями на медичну документацію померлої. В той же час у вказаній медичній документації прямі посилання на неможливість ОСОБА_3 усвідомлення значення своїх дій на час посвідчення заповіту відсутні, а для оцінки вказаного питання з огляду на медичні документи потрібні спеціальні знання, які у суду та учасників процесу відсутні. При цьому висновок призначеної судом першої інстанції судової експертизи спростовує такі посилання позивача, а від призначення апеляційним судом повторної експертизи з цього приводу позивач та його представники відмовилися.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що посилання позивача на те, що на час складення заповіту його мати не могла усвідомлювати значення своїх дій, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, відтак цілком правомірно не були прийняті судом. Дав суд першої інстанції належну оцінку й твердженням про невідповідність заповіту волі заповідача, зваживши на послідовність та тривалість у часі позиції заповідача щодо того, аби основним спадкоємцем після неї був саме відповідач, в результаті чого також прийшов до висновку про недоведеність таких посилань позивача та відсутність підстав для задоволення обґрунтованих ними позовних вимог.

Колегія суддів критично відноситься до висловленої в ході апеляційного перегляду справи позиції позивача та його представників стосовно необхідності визнання оскаржуваного заповіту недійсним з тих підстав, що при його посвідченні нотаріусом було допущено ряд порушень встановленої для цього процедури. Відповідно до вже зазначеного вище принципу диспозитивності, суд розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог та обставин, якими сторона обґрунтовує такі вимоги. При цьому така вимога як визнання заповіту недійсним з підстав порушення процедури його посвідчення не заявлялася позивачем у його позовній заяві, відтак суд має право дати оцінку лише вимогам (підставам недійсності правочину), що зазначені в позові. Такими же межами обмежений й суд апеляційної інстанції, оскільки відповідно ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, належним чином застосованими при вирішенні справи, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення при апеляційному перегляді справи колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

Ю.М.Кулішенко