Провадження № 22-ц/812/316/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. Миколаїв

справа № 490/9998/17-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Цуркан І.І.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

приватного підприємства «Шафаят» до

ОСОБА_1

(треті особи - ОСОБА_2,

ОСОБА_3)

про визнання договорів недійсними

за апеляційною скаргою представника

приватного підприємства «Шафаят»

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 23 листопада 2018 року суддею Черенковою Н.П. в приміщенні цього ж суду (повне судове рішення складено цього ж дня),

У С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року ПП «Шафаят» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними.

Позивач зазначав, що 25 вересня 2010 року між приватним підприємством "Шафаят", в особі його директора ОСОБА_8, та ОСОБА_1 укладені договори дарування цілісного майнового комплексу (адміністративно-побутового та торгівельного комплексу), а також земельної ділянки загальною площею 2518 кв.м. з кадастровим номером НОМЕР_1, що розташовані по АДРЕСА_1. В договорі щодо дарування цілісного майнового комплексу зазначено, що він складається зі складу літ. З-1, загальною площею 70,3 кв.м, адміністративної будівлі літ.Я-1 площею 49,2 кв.м, сторожки літ. А-1 площею 12,5 кв.м, адміністративно виробничо-побутової будівлі літ. Я'-1 площею 67,4 кв.м, вбиральні літ.Б-1, споруди1,2,1 та належить дарувальнику на праві власності на підставі рішення господарського суду Миколаївської області від 7 березня 2007 року. Проте на час укладення договорів рішення господарського суду було скасоване постановою Вищого господарського суду від 3 листопада 2009 року, а 23 березня 2010 року позов ПП «Шафаят» про визнання права власності на самочинне будівництво залишено без розгляду.

Отже, станом на 25 вересня 2010 року ПП «Шафаят» не було власником цілісного майнового комплексу в тому складі приміщень та споруд, які зазначені в договорі дарування, а тому цей комплекс не міг бути об'єктом купівлі-продажу. При цьому земельна ділянка могла бути відчужена тільки разом з розташованим на ній об'єктом.

Посилаючись на те, що договори дарування цілісного майнового комплексу та земельної ділянки суперечать вимогам закону, а саме частині 2 статті 376, частині 1 статті 317, частинам 1 статті 717 та 718 ЦК, частині 1 статті 120 ЗК та частині 1 статті 377 ЦК, позивач просив визнати ці договори недійсними з моменту їх укладенн .

До участі в справі як третіх осіб залучено ОСОБА_3 та ОСОБА_2, як учасників наступних угод щодо спірного майна (а.с.161,214 том 1).

Відповідач ОСОБА_1 позов визнав, просив розглядати справу без його участі (а.с.206 том 1).

Третя особа ОСОБА_3, діючи через свого представника, позов визнав.

Третя особа ОСОБА_2 вважав позов таким, що не підлягає задоволенню. Він зазначав, що набув право власності на цілісний майновий комплекс та земельну ділянку на підставі договору іпотеки, яким з 6 серпня 2014 року були забезпечені позикові зобов'язання останнього власника майна -ОСОБА_3 Питання щодо дійсності спірних договорів та наступних угод неодноразово було предметом судового розгляду, рішення у цих справах набули законної сили та мають преюдиційне значення, а цей позов є додатковою спробою у будь-який спосіб позбавити його, ОСОБА_2, власності, набутої у встановленому законом порядку. ОСОБА_2 вважає відсутнім порушення прав ПП «Шафаят», яке з власної волі у 2010 році розпорядилось нерухомістю, а також посилається на сплив позовної давності, перебіг якої рахує з часу укладення договорів.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2018 року у задоволенні позову ПП «Шафаят» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПП «Шафаят» просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт посилався на те, що суд не дав належну оцінку факту, що на час укладення правочинів об'єкт дарування мав самочинно збудовані споруди; дійшов невірного висновку про наслідки скасування рішення господарського суду щодо права власності на самочинно збудовані приміщення комплексу; безпідставно вважав недоведеним порушення прав ПП «Шафаят» як власника будівельних матеріалів самочинно збудованих споруд.

Відповідач ОСОБА_1 правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа - ОСОБА_2 дав власну оцінку доводам апелянта, вважаючи їх надуманими та безпідставними. Водночас він наполягає на відсутності будь-яких порушень прав позивача вчиненням оспорюваних правочинів та вважає висновки суду першої інстанції щодо цих обставин законними та обґрунтованими. Крім того, ОСОБА_2 оцінює дії ПП «Шафаят» та фізичних осіб - членів сім'ї ОСОБА_1 та його друга - ОСОБА_3 з подання чисельних позовів щодо спірного майна зловживанням процесуальними правами та просить вжити заходи, передбачені статтею 44 ЦПК. До того ж ОСОБА_2 просить стягнути з позивача 6350 грн. судових витрат на правову допомогу, надану в суді першої інстанції, та 7408 грн. витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа - ОСОБА_3, посилаючись на обґрунтованість скарги, просить її задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та та третя особа ОСОБА_3 не з'явились. Про час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с.64, 69 том 2).

Справу розглянуто в режимі відеоконференції за участю представника позивача, представника ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_2 та його представника.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 5 листопада 2003 року ОСОБА_8 заснував ПП «Шафаят», юридичною адресою якого є АДРЕСА_1 (а.с. 13-19 том І).

Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 28 листопада 2003 року № 1945 затверджено акт державної технічної комісії від 14 листопада 2003 року про введення в експлуатацію адміністративно-побутового торговельного комплексу по АДРЕСА_1 (літ. З загальною та основною площею 70,3 кв.м та літ.Я загальною площею 53,3 кв.м та основною площею 37,1 кв.м) (а.с. 22 том 1).

30 грудня 2003 року ПП "Шафаят" отримало свідоцтво про право власності серії НОМЕР_3 на адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс (далі - цілісний майновий комплекс), яке згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно зареєстровано за номером 4248515 (а.с. 23, 24 том 1).

Рішенням Господарського суду Миколаївської області 7 березня 2007 року за ПП "Шафаят" визнано право власності на цілісний майновий комплекс по АДРЕСА_1, в тому числі на самочинно переплановані і збудовані приміщення: адміністративно-виробничо-побутова будівля літ. "Я'-1" (літ.1Я-1) зовнішніми розмірами 5,60 х 13,87кв.м., загальною площею 67,4 кв.м, основною площею 59,9 кв.м.; сторожка літ. "1А-1" зовнішніми розмірами 3,60 х 4,15 кв.м., загальною площею 12,5 кв.м., основною площею 12,5 кв.м.; вбиральня літ "1Б-1" зовнішніми розмірами 2,86 х 4,00 кв.м., виробничо-побутова будівля літ "Я-1", реконструйована в адміністративну будівлю загальною площею 49,2 кв.м., основною площею 42,6 кв.м.; переведений зі складу ГСМ в склад літ. "З-1" загальною площею 70,3 кв.м., основною площею 70,3 кв.м. (а.с. 51-52, 53 том І).

3 квітня 2007 року здійснена реєстрація права власності на цілісний майновий комплекс на підставі судового рішення за тим же реєстровим номером 4248515 (а.с. 54 том 1).

2 квітня 2008 року ПП "Шафаят" набуло в приватну власність земельну ділянку площею 2 518 кв.м. АДРЕСА_1 для обслуговування комплексу (а.с.27-29 том 1), а 14 липня 2008 року отримало Державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку (а.с. 30 том 1).

Постановою Вищого Господарського суду України від 3 листопада 2009 року скасовано рішення Господарського суду Миколаївської області від 7 березня 2007 року, справу направлено на новий розгляд (а.с. 55-57 том І).

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 23 березня 2010 року позов ПП "Шафаят" до Адміністрації Центрального району виконкому Миколаївської міської ради та Миколаївської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво залишений без розгляду (а.с. 58).

25 вересня 2010 року між ПП "Шафаят" та ОСОБА_1 укладено два договори дарування, за якими ОСОБА_1 були подаровані цілісний майновий комплекс (адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс) по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 2518 кв.м. (а.с. 59, 61 том І). Договори посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського округу ОСОБА_6 за реєстровими номерами 449 та 450 відповідно.

9 липня 2014 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_3 договір дарування спірної земельної ділянки та цілісного майнового комплексу по АДРЕСА_1 (а.с. 148-150 том І).

6 серпня 2014 року ОСОБА_3 уклав нотаріально посвідчений договір позики зі ОСОБА_2, за яким отримав в борг 822 016 грн., що за курсом НБУ на день укладання договору становило 66560 доларів США.

Виконання грошових зобов'язань ОСОБА_3 забезпечено договором іпотеки цілісного майнового комплексу та земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с. 173-176 том І).

22 вересня 2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на ім'я ОСОБА_2 зареєстроване право власності на цілісний майновий комплекс та земельну ділянку по АДРЕСА_1 (а.с.143-144.145-146 том 1).

Відповідно до частини 1 стаття 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правилами частин 1 статей 15 та 16 ЦК також передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним з передбачених частиною 2 статті 16 ЦК способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами 1-3,5,6 статті 203 ЦК, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; невідповідністю волевиявлення внутрішній волі його учасника; не спрямованістю на реальне настання правових наслідків тощо.

Отже, згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Такі підстави для визнання правочину недійсним, як способу захисту, неодноразово зазначав Верховний Суд України (постанова від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16) та Верховний Суд (постанова від 5 квітня 2018 року у справі №405/20/15ц).

Зі змісту наведених норм та відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду України та Верховного Суду право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені, або невизнані, або оспорюються.

Так, у постанові від 18 травня 2016 року (справа № 6-658цс15) Верховним Судом України викладена обов'язкова для всіх судів України правова позиція, за якою суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову (постанова від 25 грудня 2013 року у справі №6-94цс13).

Дотримуючись правових позицій вищих судових органів та положень статей 3,15, 16 ЦПК, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного права, можна дійти висновку, що у випадку укладення правочину з порушенням вимог закону, але за умови, що жодне право, свобода чи інтерес саме позивача не було порушене діями інших осіб, підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

Отже, відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналізуючи договори дарування цілісного майнового комплексу (адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс) по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, можна дійти висновку, що ПП «Шафаят» у 2010 році розпорядився своїми правами на спірні об'єкти на власний розсуд, добровільно, діяв цілеспрямовано та свідомо. Передбачуваним та бажаним для підприємства наслідком укладення правочинів було припинення права власності на ці об'єкти та передача цих прав іншій особі.

Будь-яких збитків від укладення угод (враховуючи безоплатний характер договору дарування) позивач не зазнав. Саме по собі розпорядження майновим комплексом, як власністю, тоді як не всі споруди комплексу набули такий статус, прав ПП «Шафаят», як дарувальника, не порушує.

Отже, з 2010 року ПП «Шафаят» з власної волі не є власником спірного майнового комплексу, а тому незалежно від дійсного статусу його окремих споруд (об'єкти нерухомості або самовільні споруди), його права на спірний об'єкт не можуть вважатись порушеними , а тому позивач втратив право вимоги, а як наслідок, і право на судовий захист.

Таке застосування норм статей 3,15,16,203,215 ЦК наведене в спільній постанові Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №640/10207/15ц).

За цих підстав основний висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем ПП «Шафаят» порушення його прав діями, вчиненими ним самим 25 вересня 2010 року, відповідає обставинам справи, вимогам вищеназваних норм цивільного законодавства та правозастосовній практиці вищих судових органів.

При цьому апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта, що укладенням правочинів порушені права підприємства на будівельні матеріали, оскільки позивач не довів відсутність намірів на відчуження цих об'єктів залежно від їх дійсного статусу. Відчуження окремих споруд як об'єктів нерухомості, а не як будівельних матеріалів, не може вважатись порушенням прав дарувальника.

Порушення вимог закону при укладенні угоди щодо майнового комплексу за певних обставин може вплинути лише на права набувача майна.

Отже, доведення порушень вимог закону при укладенні договорів дарування від 25 вересня 2010 року без доведення порушень прав ПП «Шафаят», як то зазначено вище, не може бути достатньою підставою для визнання правочинів недійсними.

Рішення господарського суду про скасування попереднього рішення про визнання за позивачем права власності на самочинно збудовані споруди, доводить порушення, що мали місце при укладенні цих правочинів, але не може бути достатньою підставою для визнання цих правочинів недійсними за позовом ПП «Шафаят».

З урахуванням викладеного підстав для скасування судового рішення та задоволення позову ПП «Шафаят» не встановлено.

Водночас, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування до ПП «Шафаят» правил статті 44 ЦПК, якою передбачена недопустимість зловживання процесуальними правами.

Перелік обставин, які можуть бути розцінені судом як зловживання процесуальними правами, передбачені частиною 2 цієї норми. Відмова позивачу у задоволенні позову про визнання правочинів недійсними не позбавляє його права на аналогічний позов з інших підстав.

Використання різних способів судового захисту та їх численність саме по собі не може вважатись зловживанням процесуальними правами. Ознак завідомо безпідставного позову, як то передбачено пунктом 3 частини 2 статті 44 ЦК, вимоги ПП «Шафаят» не мають.

Порядок розподілу судових витрат сторін передбачено статтею 141 ЦПК. За правилами цієї норми сторона, на користь якої вирішено спір, має право на відшкодування судових витрат. До складу судових витрат віднесено витрати на професійну правничу допомогу (частина 3 статті 133 ЦПК).

Порядок надання доказів, які підтверджують судові витрати, та порядок розгляду заяв про їх відшкодування передбачені частиною 8 статті 141 ЦПК.

Зміна (нови й розподіл) судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи в суді першої інстанції, здійснюється апеляційним судом лише за умови зміни рішення суду першої інстанції або постановлення нового рішення (частини 13 статті 141, підпункт «б» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК) .

Правила цієї норми не передбачають повноважень апеляційного суду на відшкодування судових витрат (витрат на правничу допомогу), понесених стороною в суді першої інстанції.

Отже, підстав для стягнення з позивача 6375 грн. витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу в суді першої інстанції не вбачається.

Витрати відповідача на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції за наданим розрахунком (а.с.42 том 2) складають 7408 грн.

Чинники, що впливають на вирішення питання щодо відшкодування цих витрат та їх розміру, передбачені статті 136 ЦПК.

Відповідно до вимог цієї норми ОСОБА_2 надані копія договору про надання правової допомоги від 2 лютого 2018 року, розрахунок та детальний опис виконаних робіт, а також квитанція про сплату 7408 грн. (а.с.41-43 том 2).

Представником позивача відповідно до частин 5,6 статті 137 ЦПК заявлене клопотання щодо зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу у зв'язку з їх неспівмірністю з виконаними адвокатом роботам, вартістю послуг та неналежним оформленням їх оплати.

Апеляційний суд частково погоджується з доводами представника відповідача щодо неспівмірності розміру витрат із витраченим часом (а.с.42 зворот), зокрема на нараду з клієнтом та на вивчення апеляційної скарги. Клопотання представника третьої особи щодо застосування статті 44 ЦПК залешене без задоволення.

Отже, співмірним із складністю справи, виконаними роботами, витраченим часом, обсягом наданих послуг суд вважає витрати на правничу допомогу у зв'язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 грн.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника приватного підприємства «Шафаят» залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2018 року - без змін.

Стягнути з приватного підприємства «Шафаят» на користь ОСОБА_2 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу у зв'язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 20 березня 2019 року.