Справа №752/2212/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2018 року позивачі звернулися до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . Свій позов мотивували тим, що відповідач ОСОБА_4 разом з неповнолітніми дітьми зареєстровані в квартирі колишнього чоловіка, однак шлюб було розірвано, фактичне проживання припинене, що обумовлює втрату відповідачами права проживання в квартирі. При цьому реєстрація відповідачів в спірній квартирі перешкоджає вільному розпорядженню нею їх власниками.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 року позов задоволений частково. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням в частині відмови в задоволенні позову, позивачі подали апеляційну скаргу. Оскаржуване рішення вважають таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права з неправильним застосуванням норм матеріального права. Також вважають, що судом було допущене неповне з`ясування обставин справи, які мають важливе значення для розгляду справи, а саме: реєстрація неповнолітніх дітей в квартирі, яка не належить їм на праві власності, обмежує позивачів в праві розпорядженні власною квартирою; зняття з реєстрації не порушує прав неповнолітніх, оскільки вони проживають разом з матір`ю за іншою адресою, а сама реєстрація є лише фіксацією місця проживання і не пов`язана з будь-якими іншими правами особи. Таким чином, будучи зареєстрованими в квартирі позивачів, відповідачі не набувають ніяких майнових прав відносно квартири, відтак при знятті з реєстрації ніяких майнових прав також не втрачають. При цьому між одним із співвласників квартири та його колишньою дружиною було погоджене місце проживання їх спільних дітей не в спірній квартирі. При цьому фактично діти разом з матір`ю понад один рік проживають за іншою адресою. На підставі наведених доводів вважають висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону, а тому рішення суду в частині відмови підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказав, що доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим, яке в повному обсязі відповідає завданню цивільного судочинства. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд виходив з того, що батьками дітей не забезпечено для них інше місце проживання, крім того, позивачами не надано достатні доказів на підтвердження фактичного порушення їх прав у зв`язку з реєстрацією місця проживання дітей у спірній квартирі, як і доказів про вчинення чи наміри відчуження квартири, як на те посилалися позивачі. З наведеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її виваженою та обґрунтованою.

Оскаржуючи рішення суду в частині відмови в задоволенні позову стосовно визнання малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, апелянт зазначав про те, що реєстрація в квартирі малолітніх є незаконною і порушує права всіх співвласників квартири. Місце проживання дітей одного із співвласників квартири погоджене з їх матір`ю, а саме в квартирі матері відповідача ОСОБА_4 , у зв`язку з чим рішення суду в цій частині апелянт вважає необґрунтованим і незаконним. Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з наведеними посиланнями. Вказані обставини були предметом дослідження судом першої інстанції, за результатом чого суд першої інстанції цілком обґрунтовано зазначив про недоведеність посилань на погодження батьками малолітніх дітей їх проживання не в спірній квартирі. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких тверджень до суду представлено не було, відтак вони залишилися недоведеними та не можуть бути прийняті судом.

У відповідності до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Аналогічна норма містяться і в ст. 29 ЦК України. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

В ході розгляду справи було встановлено, що діти булизареєстровані в спірній квартирі за місцем проживання їх батьків. Батько дітей - один із позивачів по справі, продовжує проживати у вказаній квартирі та є її співвласником. Крім того судом встановлено, що батько дітей не забезпечив для них іншого місця проживання, відтак задоволення позову в частині визнаннямалолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою, в якій проживає та володіє часткою їх рідний батько, відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що діти не проживають в квартирі за місцем реєстрації, а проживають разом з матір`ю за іншою адресою, не заслуговують на увагу, оскільки стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією.

Звертає увагу колегія суддів апеляційного суду і на те, що апелянтами ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції, не було доведено наявності незаконного обмеження їх прав у зв`язку з реєстрацією дітей у спірній квартирі. В цілому доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого ним судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, які належним чином були досліджені судом першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов до правильного висновку по суті позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько