Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

місто Київ

справа № 604/1331/14-ц

провадження № 61-34121св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Погрібного С. О. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

стягувач (позивач) - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

боржник (відповідач) - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Підволочиський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Підволочиського районного суду Тернопільської області від 11 квітня 2017 року у складі судді Сташківа Н. Б. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 01 червня 2017 року у складі колегії суддів: Кузьми Р. М., Дикун С. І., Костіва О. З.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 47 659, 19 євро, що в гривневому еквіваленті становило 1 526 523, 86 грн.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 04 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 17 листопада 2015 року рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 04 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 13 листопада 2007 року в сумі 47 659, 19 євро, що еквівалентно 1 185 760, 65 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд встановив, що виходячи з того, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала умови кредитного договору, то позовні вимоги банку підлягають задоволенню, а заборгованість стягненню в сумі 47 659, 19 євро, що еквівалентно 1 185 760, 65 грн за курсом НБУ від 17 листопада 2015 року, яка складається із: заборгованість за кредитом 40 631, 63 євро, що еквівалентно 1 010 914, 54 грн; нараховані відсотки за кредитом 4 106, 63 євро - 102 172, 95 грн; пеня за кредитом - 2 314, 33 євро, що еквівалентно 57 580, 53 грн і пеня за відсотками - 606, 60 євро, що еквівалентно 15 092, 20 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 17 листопада 2015 року в частині стягнення пені скасовано, а справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 17 листопада 2015 року залишено без змін.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 03 березня 2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Резолютивну частину рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 04 вересня 2015 року в частині відмови у стягненні пені залишено без змін, змінено в цій частині мотивувальну частину рішення.

ОСОБА_1 у лютому 2017 року звернулась до суду першої інстанції із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Заявник обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 08 грудня 2015 року на підставі рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 17 листопада 2015 року Підволочиським районним судом Тернопільської області видано виконавчий лист № 2/604/6/15 на примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії від 13 листопада 2007 року № 4 у сумі 47 659, 19 євро, що еквівалентно 1 185 760, 95 грн, та 3 654, 00 грн судового збору. 25 січня 2016 року на підставі зазначеного виконавчого листа головним державним виконавцем Підволочиського районного відділу Державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження № 49919415. У зв`язку із скасуванням Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відповідно до ухвали суду від 21 грудня 2016 року рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 17 листопада 2015 року в частині стягнення пені та направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції, а також оскільки виконавчий лист від 08 грудня 2015 року № 2/604/6/15 не містить відомостей про суми стягнення тіла кредиту, процентів та штрафних санкцій (пені), тобто не може бути виконаний у разі зміни судового рішення Апеляційним судом Тернопільської області, повинен бути виданий інший виконавчий лист.

Посилаючись на правила статті 38 Закону України «Про виконавче провадження», заявник просила визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист від 08 грудня 2015 року у справі № 2/604/6/15 про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії від 13 листопада 2007 року № 4 в сумі 47 659, 19 євро, що еквівалентно 1 185 760, 95 грн, та 3 654, 00 грн судового збору.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 11 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 01 червня 2017 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалось тим, що виконавчий документ видано на підставі рішення Апеляційного суду Тернопільської області, яке в подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року частково скасоване, а саме в частині стягнення пені, хоча рішення в частині стягнення основної частини боргу залишене без змін, а тому стягувач подав заяву до відділу ДВС Підволочиського районного управління юстиції у Тернопільській області, зменшивши суму, яка підлягає до стягнення відповідно до судового рішення, а відтак відсутня необхідність у визнанні виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у червні 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Підволочиського районного суду Тернопільської області від 11 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 01 червня 2017 року, постановити нову ухвалу про задоволення заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що суд касаційної інстанції частково скасував рішення, на підставі якого було видано виконавчий лист. З урахуванням ухвали Апеляційного суду Тернопільської області від 03 березня 2017 року, належна сума до стягнення становить 44 738, 26 євро, натомість у виконавчому листі зазначено 47 659, 19 євро. У виконавчому листі, який є предметом розгляду, дата, резолютивна частина рішення суду не відповідають дійсно ухваленому судом рішенню у справі. Заявник вважає помилковими посилання судів як на підставу для відмови у визнанні виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, на наявність заяви стягувача, поданої державному виконавцю, про зменшення суми стягнення, оскільки така форма відмови не передбачена чинним законодавством.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ПАТ «Державний ощадний банк України» подало заперечення проти касаційної скарги, у яких просить відмовити у її задоволенні, оскаржувані судові рішення залишити без змін. Банк зазначає, що рішення суду не скасовано, змінено лише його мотивувальну частину, а тому відсутні підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у червні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 14 ЦПК України 2004 року однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

За статтею 14 ЦПК України 2004 року судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Частиною першою статті 369 ЦПК України, у редакції, чинній на момент видачі виконавчого листа, передбачено, що виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, чинній на час видачі виконавчого документа) у виконавчому документі повинна бути зазначена резолютивна частина рішення.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково зазначені у частині четвертій статті 369 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо: а) його було видано помилково; б) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою; в) з інших причин. Якщо стягнення за таким виконавчим листом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після його видачі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на таке пред`явлення.

У справі, що переглядається, рішення апеляційного суду, на виконання якого видано виконавчий лист, скасовано виключно в частині стягнення пені та направлено справу в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду. За результатами перегляду апеляційної скарги в частині законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції ухвалив рішення, яким резолютивну частину рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 04 вересня 2015 року в частині відмови у стягненні пені залишено без змін, змінено в цій частині мотивувальну частину рішення. Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення пені та відмовив у позові про стягнення пені в сумі 2 920, 93 євро.

Верховний Суд в оцінці законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень враховує, що виконавчий лист - документ, який є підставою для здійснення виконавчого провадження. Він має бути чітким і зрозумілим для здійснення виконавчих дій. Виконавчий лист має відповідати змісту і сенсу постановлених у справі судових рішень, що набрали законної сили.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 21 квітня 1999 року

№ 606-XIV) примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою виконавчі листи, що видаються судами.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV) передбачено, що у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, власне ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб`єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Верховний Суд погоджується з тим, що виконавчий лист первинно видано правомірно, із дотриманням вимог, визначених статтею 18 Закону України

«Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 21 квітня 1999 року

№ 606-XIV), втім його зміст в частині стягнення пені повинен відповідати наступним судовим рішенням, постановленим у справі, згідно з якими у стягненні пені позивачу відмовлено.

Враховуючи, що рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 17 листопада 2015 року, за яким стягнуто 2 920, 93 євро пені скасовано, а рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 03 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково, резолютивну частину рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 04 вересня 2015 року в частині відмови у стягненні пені залишено без змін, змінено в цій частині мотивувальну частину рішення, то доводи заявника про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у частині стягненні пені Верховний Суд визнає обґрунтованими, оскільки виконавчий лист видано в цій частині на рішення, яке у подальшому скасовано. Доводи касаційної скарги в іншій частині не дають правових підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджують неправомірність виконавчого листа в іншій частині, зокрема необхідно враховувати, що рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 17 листопада 2015 року в частині стягнення суми кредиту та відсотків ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року залишено без змін, а отже є чинним та підлягає виконанню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено порушення норм процесуального права, то ухвали судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, в частині стягнення з боржника на користь стягувача пені в сумі 2 920, 93 євро. В іншій частині оскаржувані ухвали підлягають залишенню без змін.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Підволочинського районного суду Тернопільської області від 11 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 01 червня 2017 року скасувати в частині вирішення клопотання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, щодо стягнення пені в сумі 2 920, 93 євро, постановити в цій частині нове рішення.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист № 2/604/6/15, виданий 08 грудня 2015 року Підволочиським районним судом Тернопільської області, про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії від 13 листопада 2007 року № 4 за пенею в сумі 2 920, 93 євро.

У іншій частині ухвалу Підволочиського районного суду Тернопільської області від 11 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. О. Погрібний

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко