Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 760/20683/15-ц

провадження № 61-18006св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Погрібного С. О. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року у складі судді Коробенка С. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року у складі колегії суддів: Чобіток А. П., Немировської О. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 94 765, 52 грн, яка складається з заборгованості за винагородою за користування предметом лізингу у розмірі 17 590, 35 грн та за винагородою за проведення моніторингу предмета лізингу - 10 018, 00 грн та пені - 67 157, 17 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 20 листопада 2012 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу № К300А-, який складається із заяви відповідача про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, відповідно до умов яких банк надав відповідачу у платне користування автомобіль марки «HYUNDAI», модель - і30 1.6 DOHC, рік випуску - 2012, тип - ТЗ: легковий хетчбек-В, кузов шасі: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . 12 лютого 2014 року відповідно до акта прийому-передачі відповідач повернув банку предмет лізингу, не сплативши заборгованість за фактичний строк користування ним.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач проти позову заперечував з підстав пропуску строку позовної давності звернення до суду. Також зазначив, що позивачем не надано повний перелік документів, які складають договір фінансового лізингу.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року, у задоволені позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовувались тим, що позивачем не надано суду повного складу договору фінансового лізингу, укладеного з ОСОБА_1 , зокрема, не надано тарифів, графіка сплати лізингових платежів та специфікації. Наданий суду витяг із умов та правил надання фінансового лізингу свідчить, що він за своєю структурою відрізняється як від умов та правил, на які посилається позивач у позовній заяві, обґрунтовуючи вимоги, так і від умов та правил, які були погоджені сторонами під час його укладення. Позивач не надав достатніх та належних доказів, які б свідчили про зміст правовідносин, які виникли між сторонами договору фінансового лізингу від 20 листопада 2012 року, оскільки з наданих суду доказів неможливо встановити обсяг погоджених прав та обов`язків сторін за договором, графік лізингових платежів, відповідальність сторін за невиконання зобов`язань, інші умови договору.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у червні 2017 року звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що положення ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг» не містять вимог про обов`язкове нотаріальне посвідчення договору оренди та фінансового лізингу, а тому відсутні підстави визнання його недійсним на підставі статті 799 ЦК України. Заявник вважає, що судом першої інстанції допущено порушення статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України, оскільки взяті до уваги висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та від 18 січня 2017 року у справі № 363/3673/14, тобто в ухвалених після виникнення правовідносин між сторонами. Також, на переконання заявника, судами першої та апеляційної інстанцій невірно застосовано положення частини першої статті 220 ЦК України, оскільки сторонами правочину узгоджено всі істотні умови договору фінансового лізингу, нотаріальне посвідчення якого сторонами не вимагалося.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У липні 2017 року надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких відповідач просив оскаржувані судові рішення залишити без змін як такі, що ухвалені із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції, ухваливши рішення, не послався на висновки Верховного Суду України, про які зазначає заявник у касаційній скарзі.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки законності і обґрунтованості оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 20 листопада 2012 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач отримав у платне користування автомобіль марки «HYUNDAI», модель - і30, 1.6 DOHC, рік випуску - 2012, тип - ТЗ: легковий хетчбек-В, кузов/шасі: НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилається на Умови та правила надання банківських послуг, умови договору.

Відповідно до підпункту 2.9.4.8.2.1 Умов та правил надання банківських послуг у разі настання події дефолту лізингодавець надає лізингоодержувачу письмове повідомлення про настання події дефолту та повернення предмета лізингу; у повідомленні про дефолт, окрім зазначеної інформації, лізингодавець ставить вимогу про повернення заборгованості за фактичний строк користування предметом лізингу та виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов`язань за цим договором. Повернення предмета лізингу здійснюється за адресою, зазначеною у повідомленні про дефолт.

Підпунктом 2.9.4.8.2.4 договору передбачено, що якщо протягом 10 календарних днів з моменту отримання повідомлення про дефолт лізингоодержувач не усунув подію дефолту, лізингоодержувач зобов`язаний негайно повернути в повному обсязі заборгованість за цим договором, яка відповідно до § 2.9.4.1 «Визначення термінів тлумачення» означає залежно від контексту грошові зобов`язання лізингоодержувача перед лізингодавцем, строк сплати за яким настав, або (і) суму коштів за такими грошовими зобов`язаннями.

Суд першої інстанції зробив висновок, що зазначені підпункти Умов та правил надання банківських послуг, умови договору за своєю структурою відрізняються від тих, на які посилається позивач у позові та тих, які погоджені сторонами під час укладення договору.

23 квітня 2015 року позивач направив ОСОБА_1 лист, в якому зазначав про наявність у відповідача станом на 23 квітня 2015 року заборгованості у розмірі 78 567, 57 грн. У зв`язку з цим банк вимагав повернення предмета лізингу та сплати заборгованості.

Відповідно до акта від 12 лютого 2014 року ОСОБА_1 повернув банку предмет лізингу - автомобіль «HYUNDAI», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

За розрахунками позивача станом на 28 серпня 2015 року за договором лізингу, укладеним банком із ОСОБА_1 , утворилась заборгованість у розмірі 94 765, 52 грн, яка складається із заборгованості за винагородою за користування предметом лізингу - 17 590, 35 грн, заборгованості за винагородою за проведення моніторингу предмета лізингу - 10 018, 00 грн, заборгованості за пенею - 67 157, 17 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Оцінюючи оскаржувані судові рішення на відповідність вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд виходить з того, що правовідносини, які виникають у зв`язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору, укладеного з урахуванням правил статті 628 ЦК України.

За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що позивач не надав достатніх та належних доказів, які б свідчили про зміст правовідносин, які виникли між сторонами з договору фінансового лізингу, оскільки з наданих суду доказів неможливо встановити обсяг погоджених прав та обов`язків сторін за договором, графік лізингових платежів, відповідальність сторін за невиконання зобов`язань, інші умови договору.

Верховним Судом з`ясовано, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано належної правової оцінки тому факту, що зазначений договір, на підставі якого позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, юридично є нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення.

Отже, аналізований у справі договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

Саме з таких мотивів суди повинні були відмовити у задоволенні позову.

Верховний Суд вважає обов`язковим дотриматися правових висновків, викладених Верховним Судом України у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16, щодо обґрунтованості застосування до спірних правовідносин норми статті 799 ЦК України, надавши оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначених правових висновків, які суд визнає обов`язковими у справі, що переглядається.

Зважаючи на наведене, доводи заявника на обґрунтування касаційної скарги та заперечення відповідача на її спростування, за висновком Верховного Суду, не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених обставин нікчемності підписаного сторонами договору в цілому.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення касаційної скарги, скасування оскаржених судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову у позові з інших, зазначених у цій постанові, підстав.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У позові Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити повністю.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. О. Погрібний

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко