Справа № 201/4779/19
Провадження № 2/201/2275/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

04 грудня 2019р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Іващенко Ю.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, відсотків та інфляційних збитків,

В С Т А Н О В И В:

22.04.2019р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, відсотків та інфляційних збитків (а.с. № 3-6).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 25.04.2019р. позовну заяву було залишено без руху та позивачу запропоновано усунуто недоліки, які були усунуті (а.с. № 18).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 04.06.2019р. позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. № 23).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 31.01.2017р. уклав з ОСОБА_2 договір позики № 1/310117 грошових коштів в сумі 53 000 грн. з остаточною датою повернення 01.03.2017р. Відповідно до умов вищевказаного договору відповідач отримав грошові кошти, що підтверджується розпискою від 31.01.2017р. Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики не повернув. Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідача суму позики у розмірі 53 000 грн. Крім того, просив стягнути відсотки за користування чужими коштами у розмірі 0,5 % за кожен день користування коштами, встановлених відповідно до п.5.1. договору позики за період з 02.03.2017р. по 01.03.2018р. у розмірі 96 725 грн. та відповідно до ст. 625 ЦПК України, інфляційні збитки у розмірі 14 331 грн. 20 коп.

Позивач в наданій суду заяві від 04.12.2019р. просив справу розглядати без його участі, зазначив, що позов підтримує, просив стягнути суму основного боргу, відсотки, нараховані відповідно до ст. 1048 ЦК України та умов договору позики та інфляційні збитки, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. №36).

Відповідач в судові засідання, які призначалися на 03.10.2019р. та 04.12.2019р., двічі поспіль не з`явився. Про дати судових засідань був повідомлений належним чином: за адресою наданою ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.№ 22). Двічі до суду поверталися конверти з позначками «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 27-28, 33-34). Окрім того, судом на офіційному сайті «Судова влада України» було розміщене оголошення про виклик відповідача в судове засідання на 04.12.2019р., на яке відповідач також не відреагував (а.с. № 35). З урахуванням положень п. 4 ч. 8, ч.11 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату та час слухання справи.

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч.1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Як встановлено судом, 31.01.2017р. ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір позики № 1/310117 грошових коштів в сумі 53 000 грн. з остаточною датою повернення 01.03.2017р.(а.с.№ 10).

Відповідно до умов вищевказаного договору відповідач отримав грошові кошти, що підтверджується розпискою від 31.01.2017р. (а.с. № 11).

ОСОБА_2 у встановлений договором строк борг не повернув.

Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договорів позики і не повернув позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Враховуючи викладене, сума основного боргу у розмірі 53 000 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до п. 5.1. Договору позики № 1/310117 від 31.01.2017р. у випадку порушення зобов`язання за цим договором сторони несуть відповідальність визначену цим Договором та чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. За прострочення повернення коштів позикодавець має право стягнути з позичальника відсотки за користування чужими коштами у розмірі нуль цілих п`ять десятих відсотку за кожний день користування.

17.10.2018р. позивач надіслав відповідачу претензію щодо повернення боргу, що підтверджується описом вкладення у цінного листа та квитанцією від 17.10.2018р. (а.с. № 17), проте відповідач залишив її без уваги, кошти не повернув.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Остаточною датою повернення грошових коштів, відповідно до договору позики є 01.03.2017р. та саме після даної дати позивач має право нараховувати відсотки, у розмірі встановленому договором позики, а саме 0,5 % за кожний день користування.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, визначеного договором у гривні, а тому вимоги позивача про стягнення інфляційних збитків у розмірі 14 331 грн. 20 коп. підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу у розмірі 53 000 грн., відсотки за прострочення повернення коштів за період з 02.03.2017р. по 01.03.2018р. у розмірі 96 725 грн. та інфляційні збитки за період з березня 2017р. по березень 2019р. у розмірі 14 331 грн. 20 коп., а разом 164 056грн. 20коп.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 1 640 грн.56коп. (а.с.№2).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 530, 625, 1047, 1048, 1049 ЦК України, Правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, постановах Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 24.10.2018р. у справі № 296/12238/15-ц (провадження № 61-29294св18), ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, ч.4 ст. 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, відсотків та інфляційних збитків задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики № 1/310117 від 31.01.2017р. в розмірі 53 000грн., відсотки за прострочення повернення коштів за період з 02.03.2017р. по 01.03.2018р. у розмірі 96 725 грн. та інфляційні збитки за період з березня 2017р. по березень 2019р. у розмірі 14 331 грн. 20 коп., а разом 164 056грн. 20коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 640 грн.56коп.

Рішення суду відповідно до положень ст. 289 ЦПК України набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення заочного рішення. Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Ткаченко Н.В.