Дата документу 22.01.2019 Справа № 332/2370/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/2370/18
Провадження №22-ц/807/651/19
Головуючий в 1-й інстанції - Андрюшина Л.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2018 року, ухвалене в м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 09 жовтня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Заводський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про звільнення від сплати заборгованості по аліментам,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про звільнення від сплати заборгованості по аліментам.

В обґрунтування позову зазначає, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилися дві дочки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 21.11.2006 року шлюб між подружжям було розірвано. 29.05.2002 року Заводським районним судом м. Запоріжжя було видано виконавчий лист у справі №2-1349/2002 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання двох дочок у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше ? неоподаткованого мінімуму заробітної плати, щомісячно, починаючи з 29.04.2002 року і до досягнення дітьми повноліття. На теперішній час виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні в Заводському ВДВС м. Запоріжжя. У період з 2010 року по березень 2017 року позивач не мав постійного місця працевлаштування, заробляв на життя випадковими заробітками та матеріально допомагав колишній дружині в межах можливості. При цьому, зважаючи, що у позивача у цей період був відсутній стабільний дохід, сторони погодили, що відповідач разом із дітьми будуть проживати у належній позивачу та його бабусі на праві власності квартирі, що розташована за адресою АДРЕСА_1, без сплати орендної плати. У березні 2017 року позивач знайшов собі роботу та працевлаштувався у ТОВ «Співдружність Авіа Буд». З листопада 2017 року із заробітної плати позивача почалися утримання у розмірі 50% та ним отримано на вказаному підприємстві постанову старшого державного виконавця Заводського ВДВС від 01.11.2017 року ВП№40019104 про звернення стягнення на заробітну плату до погашення заборгованості по аліментах, а далі у розмірі 1/3 частини доходу щомісячно на утримання дітей. З цієї постанови позивачем також встановлено, що станом на 01.11.2017 року заборгованість по аліментам складає 75496,12 грн. На теперішній час діти досягли повноліття, а з позивача стягується заборгованість зі сплати аліментів за попередні періоди. Позивач вважає, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини, а через обставини, що мають істотне значення, що відповідно до ч.2 ст.197 СК України є підставою для звільнення його від сплати заборгованості. До таких обставин відноситься відсутність стабільного доходу, так як позивач працює лише з 28.03.2017 року, а до цього часу не працював та стабільного доходу не отримував, а отже й не мав можливості систематично виконувати зобов'язання зі сплати аліментів.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2018 року в задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Заводський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не встановлений розмір заборгованості по аліментам на день розгляду справи по суті, хоча саме визначення розміру заборгованості по аліментам і звільнення від їх сплати є предметом розгляду вказаної справи. Крім того, судом необґрунтовано не взяті до уваги покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Також в судовому рішенні не відображені у повному обсязі пояснення державного виконавця, відповідно до яких зокрема позивач не був обізнаний про наявність виконавчого провадження по стягненню аліментів, оскільки всі документи з виконавчої служби надсилались за місцем проживання відповідачки, що зайвий раз доводить, що заборгованість по аліментам виникла з об'єктивних причин, і є підстави для звільненні від вказаної заборгованості.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019 року це 192 100 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921 грн. (1921 грн. Х 100 = 192 100 грн.)), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі з 05.09.1988 року (свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1), який було розірвано 21.11.2006 року(свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2) (а.с.12,15). Від шлюбу сторони мають двох доньок - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 відповідно (а.с.13,14), які 19.05.2018 року досягли повноліття.

29.05.2002 року на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя видано виконавчий лист №2-1348 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ? частини неоподатковуваного мінімуму заробітної плати, починаючи з 29.04.2002 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.126).

На підставі заяви ОСОБА_5 (а.с.125) державним виконавцем Заводського ВДВС Запорізького МУЮ 01.10.2013 року відкрито виконавче провадження ВП №40019104 по виконанню вищевказаного виконавчого листа (а.с.124). Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків за період з 4 кварталу 2010 року по 4 квартал 2014 року, за період з 1 квартал 2015 року по 1 квартал 2017 року відомості про отриманий ОСОБА_4 дохід відсутні (а.с. 22,23). Згідно розрахунку заборгованості у ВП №40019104 від 10.01.2018 року заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим листом №2-1348 від 29.05.2002 року за період жовтень 2010 р. - листопад 2017 р. становить 75496,12грн. (а.с.31-33). Постановою старшого державного виконавця Заводського ВДВС м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 01.11.2017 року у ВП №40019104 звернуто стягнення на заробітну плату ОСОБА_4, який офіційно працевлаштований та отримує дохід у ТОВ «Співдружність Авіа Буд». Зобов'язано підприємство здійснювати відрахування із заробітної плати боржника і перераховувати кошти у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення(а.с.29-30). Згідно розрахунку заборгованості у ВП №40019104 від 13.07.2018 року заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим листом №2-1348 від 29.05.2002 року за період жовтень 2013р. - червень 2018р. становить 74867,77 грн. (а.с.129-131). Відповідно до довідки, виданої ТОВ «Співдружність Авіа буд» №47 від 19.06.2018 року, ОСОБА_4 працює на підприємстві на посаді монтажника гіпсокартонних конструкцій 3 розряду з 28 березня 2017 року(а.с.24).

Враховуючі встановлені обставини у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що в період з 2010 року по 2017 рік він не мав можливості сплачувати аліменти на утримання своїх неповнолітніх на той час дітей, а враховуючи, що доказів тяжкої хвороби або іншої істотної обставини, які могли б бути підставою для задоволення позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості за аліментами позивачем не надано, у задоволені позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язанні утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст. 51 Конституції України). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами.

Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення.

Окрім того, навіть за наявності зазначених в ч. 2 ст. 197 СК України обставин закон надає лише право (суд може) а не зобов'язує суд повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами.

Вочевидь звільнення від сплати заборгованості по аліментам на неповнолітню дитину повинно мати місце лише у виключних випадках.

Тобто, в розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов'язані із самим фактом виникнення такої заборгованості.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, позивач ОСОБА_4 посилається на ту обставину, що заборгованість виникла не з його вини, а через обставини, що мають істотне значення, якими, на думку позивача є: 1) відсутність у нього стабільного доходу, так як він не працював та був працевлаштований лише з 28.03.2017 року, а отже не мав можливості систематично виконувати зобов'язані зі сплати аліментів; 2) існування усної домовленості між ним та його колишньою дружиною ОСОБА_5 щодо безоплатного проживання її разом із дітьми у квартирі, яка належить йому та його бабусі в обмін на непред'явлення виконавчого листа до виконання, яка фактично відповідачем не була виконана; 3) наявність у нього на утриманні бабусі похилого віку та дружини, яка не має доходу внаслідок необхідності опікуватися його бабусею, а отже він є єдиними годувальником сім'ї. Отже, позивач вважає, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з поважних причин.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не надав доказів існування обставин, що мають істотне значення у розумінні ч.2 ст.197 СК України, оскільки зазначені ним вказані вище обставини виключають можливість задоволення позову.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги в тому числі і, що судом першої інстанції не встановлений розмір заборгованості по аліментам на день розгляду справи по суті, хоча саме визначення розміру заборгованості по аліментам і звільнення від їх сплати є предметом розгляду вказаної справи; судом необґрунтовано не взяті до уваги покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10; в судовому рішенні не відображені у повному обсязі пояснення державного виконавця, відповідно до яких зокрема позивач не був обізнаний про наявність виконавчого провадження по стягненню аліментів, оскільки всі документи з виконавчої служби надсилались за місцем проживання відповідачки, що зайвий раз доводить, що заборгованість по аліментам виникла з об'єктивних причин, і є підстави для звільненні від вказаної заборгованості - зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, як на підстави своїх заперечень проти позову, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 22 січня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков