ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2794/19 Справа № 185/1889/18 Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенко Є.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_2,

на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування грошовими коштами, пені, штрафу, та інфляційних збитків, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування грошовими коштами, пені, штрафу, та інфляційних збитків /а.с. 2-3/.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково /а.с. 41-43/.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні витрати за період з 07.09.2015 року по 07.09.2018 рік в розмірі 1 159 ( одна тисяча сто п'ятдесят дев'ять) грн. 33 коп., три відсотки річних за період з 07.09.2015 року по 07.09.2018 рік в розмірі 279 (двісті сімдесят дев'ять) грн. 90 коп., а всього 1 439 ( одна тисяча чотириста тридцять дев'ять) грн. 33 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині незадоволених позовних вимог та прийняти постанову, якою задовольнити його позовні вимоги повністю /а.с. 48-49/.

Передбаченим ст.360 ЦПК України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.07.2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задоволено частково, а саме: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за невиконаним зобов'язанням в сумі 3 110,00 грн.

Згідно листа відділу державної виконавчої служби Павлоградського міськрайонного управляння юстиції від 03.08.2018 року на виконанні у відділу знаходився виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 3 110,00 грн., який 24.05.2017 року був повернутий без виконання відповідно до п.2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення на його користь з ОСОБА_3 інфляційні витрати в розмірі 1 159,33 грн., три відсотки річних в розмірі 279,90 грн., а всього 1 439,23 грн., суд першої інстанції керувався наступними нормами.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» визначає індекс інфляції (індекс споживчих цін) як показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, яке купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Відмовляючи позивачу у стягненні на його користь пені, суд керувався тим, що з матеріалів справи не вбачається наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статті 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів.

За змістом статей 525, 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Апелянт в своїй скарзі посилався на те, що заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 09 липня 2015 року по справі № 185/3048/15-ц встановлено, що між сторонами склались договірні відносини, а тому суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов хибного висновку про відсутність підстав для застосування положень ст.536 ЦК України.

Дійсно, заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року встановлено, що фактично між сторонами склались зобов'язальні правовідносини, а саме згідно усної домовленості відповідач придбав у позивача мобільний телефон, який до цього позивач купив у кредит.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов'язків. Тобто з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов'язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов'язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, пеня, може застосовуватись тільки за умови прострочення виконання зобов'язання.

Форма договору є формою відображення погодженості волі осіб, що його уклали, у відношенні його умов. Оскільки сторони уклали договір в усній формі, істотні умови договору, зокрема, строк виконання договору не встановлено, а тому до спірних правовідносин не може бути застосовано неустойку за порушення строку виконання договору.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права до виниклих правовідносин між сторонами, колегія суддів не приймає до уваги.

Інші доводи апелянта є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену в його позові у цій справі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров