КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року місто Київ.

Справа 761/44689/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/866/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого Желепи О.В., суддів: Іванченко М.М., Рубан С.М., секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2018 року (у складі судді Осаулова А.А. повний текст рішення складено 25.09.2018 року)

в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом повідомлення, розміщеного в газеті «Голос України», днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

Таким чином, дана справа підлягає розгляду Київським апеляційним судом.

У грудні 2017 року ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач 1), ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_5 (далі - відповідач 2), відповідно до якого просила виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 08 травня 2003 року.

За усною домовленістю, ОСОБА_3 надала у користування належну їй квартиру своїй сестрі ОСОБА_2 починаючи з 2003 року остання проживала в зазначеній квартирі безоплатно та безстроково, а в 2005 році народила сина ОСОБА_4, якого позивач аналогічно приписала у даній квартирі.

В 2016 році, у зв'язку з фінансовими потребами ОСОБА_3, як законний власник майна. прийняла рішення здійснити продаж належної їй квартири, натомість запропонувала ОСОБА_2 свою допомогу в оренді житла на території міста Києва, або сприяння в переїзді до міста Запоріжжя, де в ОСОБА_2 є частка (1/2) в трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 - на що ОСОБА_2 відповіла категоричною відмовою, посилаючись на те, що в місті Києві вона не має іншого житла.

Позивач має намір продати дану квартиру, а тому 05.12.2016 року уклала попередній договір з ОСОБА_6, зі змісту якого до 06.06.2017 року зобов'язана укласти основний договір з указаною особою.

У позасудовому порядку дане питання вирішити не вдалося, ОСОБА_2 відмовляється виселятись із займаної квартири, що порушує право позивача на розпорядження своїм майном, внаслідок чого остання вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

РішеннямШевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення задоволено, виселено ОСОБА_2, ОСОБА_4 з АДРЕСА_1, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі - 1280 грн.40 коп..

Не погоджуючись з рішенням, 19 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Посилалась на те, що судом першої інстанції неправильно визначено правову природу спірних правовідносин, а відповідно й ті норми матеріального права, які їх регулюють, оскільки у відповідачів у встановленому законом порядку виникло право користування чужим майном , але не в порядку ст.. 405 ЦК України, а в силу приписів статей 383,401 та 404 ЦКУ, а правовим наслідком цього є те, що припинення права користування відповідачами спірною квартирою повинно здійснюватись відповідно до вимог статей 406 та 385 ЦКУ.

Також, скаржник зазначила, що позивачка мала доводити існування обставин, що мають істотне значення, які зумовлюють необхідність припинення права користування відповідачами спірної квартири, при цьому суд повинен перевірити дотримання вимог статті 319 ч.4,5.

Доказ на підтвердження причини вимоги про виселення відповідачів, наданий суду позивачкою - попередній договір купівлі-продажу квартири від 05.12.2016р. на думку скаржника є сумнівним через те, що в договорі не зазначено документ на представництво повіренним інтересів позивача на підставі відповідної довіреності, ОСОБА_1 не є законним представником повнолітньої і дієздатної доньки, застереження в договорі про те, що продавець не перебуває в шлюбі та ні з ким не проживає однією сім'єю суперечить відомостям, викладеним у преамбулі договору, в справі немає жодних доказів про укладення основного договору чи застосування відповідних санкцій за невиконання умов попереднього договору продавцем, а також позивачем не надано доказ того, що вона зверталась до третьої особи для надання згоди на відчуження нерухомого майна, в якому проживає та зареєстрована неповнолітня дитина.

Також, відповідач 1 зазначила, що оскаржуваним рішенням порушуються права та законні інтереси дитини ОСОБА_4, оскільки в матеріалах справи відсутній висновок третьої особи про дотримання прав та інтересів неповнолітнього у зв'язку з його виселенням зі спірної квартири.

Крім того, зазначила скаржниця, суд не прийняв до уваги, що відповідач 2 навчається в київській школі, за місцем реєстрації перебуває на медичному обліку, а також для нього створені всі умови для проживання за місцем реєстрації, в той час як з акту обстеження житлових умов квартири АДРЕСА_1 вбачається, що відсутня згадка про те, що для дитини створені відповідні умови для проживання, відпочинку та навчання і тому позбавлення права користування спірною квартирою та виселення ОСОБА_4 є грубим порушенням його прав та охоронюваних законом інтересів.

Скаржниця також вказала на те, що в матеріалах справи відсутні належні докази зміни прізвища власника спірної квартири, судом допущено до участі у справі з боку позивача неповноважних представників, а саме ОСОБА_6, окрім того в судовому засіданні 20.06.2018 року приймав участь представник позивача ОСОБА_7, в той час як договір з ним припинив чинність 05.03.2018р., а далі був наданий новий договір від 19.09.2018р..

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_8 не з'явилась, просила розглядати справу у її відсутність.

Представник позивача проти задоволення скарги заперечувала, просила залишити без змін рішення районного суду, посилаючись на порушення прав власника на розпорядження своїм майном та наявність у ОСОБА_8 іншого житла на праві власності в м. Запоріжжі.

Служба у справах дітей та сім'ї представника до суду не направили, просили задовольнити скаргу ОСОБА_2

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Разом з тим, рішення районного суду таким вимогам не відповідає.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником або законом.

Відповідно до ст. 383 ЦК України. власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.08.2003 року власником АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, яку вона придбала через представника ОСОБА_2 (а.с. 9-13).

Також судом першої інстанції встановлено, що відповідачі проживають у АДРЕСА_1 , позивач зареєструвала постійне місце проживання відповідачів у своїй власності, що підтверджується довідкою Форми 3 (а.с. 14) та довідками про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 37-38).

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва №251 про право власності на житло від 25.02.1999 року, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільно сумісної власності громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (відповідачу у даній справі) (а.с. 15).

Задовольняючи позов про виселення, відповідачів, суд виходив з того, що згода власника квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_3 на постійне проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі відсутня, вони не відносяться до кола членів сім'ї власника майна, перешкоджають останній у вчиненні продажу її квартири, а тому вони підлягають виселенню. Неповнолітній ОСОБА_4 підлягає виселенню, з посиланням на ч. 3 ст. 29 ЦК України , відповідно до якої його місцем проживання є місце проживання його батьків.

Колегія суддів, з такими висновками суду. погодитись не може, оскільки ті обставини справи, які суд вважав встановленими спростовуються наявними у справі письмовими доказами. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а також суд не вірно застосував норми матеріального права.

Ухвалюючи рішення про виселення, суд виходив з того, що власник квартири не надавала свою згоду на постійне користування відповідачами її квартирою.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається і це не заперечувалось представником позивача в судовому засіданні, позивач іще в 2003 році надала згоду саме на постійне проживання в її власності своїй сестрі, оскільки з наданих довідок не вбачається, що місце проживання відповідача у спірній квартирі надавалось тимчасово на певний період. В подальшому після народження племінника в 2005 році, останній також набув права користування спірною квартирою зі згоди позивача і реєструючи місце проживання відповідачів у своїй квартирі позивач жодним чином не обумовлювала, що вони набувають лише тимчасового права на користування її власністю. В подальшому, відповідач постійно проживала і проживає в спірній квартирі та несе всі витрати, щодо її утримання.

З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що відповідачі не набули права користування спірною квартирою зі згоди власника в установленому Законом порядку.

Виселення відповідачів на підставі лише ст. 391 ЦК України є не вірним, оскільки судом вирішувався житловий спір , а тому суд повинен був перевірити,- чи наявні підстави, передбачені ЖК України для виселення відповідачів з їх постійного місця проживання.

Судом не встановлено, що відповідачі є тимчасовими мешканцями, останні, як особи, яким власник надав рівних з нею прав користування спірним житлом, можуть бути виселені з такого житла, лише з підстав передбачених Законом, а саме: ст. 116 ЖК України, ст. 405 ЦК України та в порядку ч.3 ст.825 ЦК України.

Судом не встановлено, що відповідачі самоправно зайняли спірну квартиру, остання необхідна власнику для особистого проживання, не встановлено, також, що відповідачі втратили право на житло в порядку ст. 405 ЦК України, а також руйнують та псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням.

Доводи про створення перешкод у продажу спірної кварти відповідачами, також є не доведеними.

Спірна квартира може бути продана у відповідності до Закону, не зважаючи на проживання в ній відповідачів.

Відповідач реєструючи у своїй власності право на проживання неповнолітньої особи розуміла, що в подальшому у неї можуть виникнути труднощі у відчуженні квартири, проте надала право своєму племіннику на постійне проживання у своїй квартирі.

Суд вірно послався в рішенні на те, що місцем проживання неповнолітньої особи є місце проживання її батьків, проте не врахував, що постійним місцем проживання відповідача ОСОБА_2 є спірна квартира, і надала їй це право її сестра, зареєструвавши її місце постійного проживання в своїй квартирі, без будь-яких умов про його тимчасовість.

Посилання позивача на наявність у відповідача на праві власності частини квартири в м. Запоріжжі не спростовує її права на користування спірною кватирою, яке було добровільно надане позивачем іще в 2003 році.

Таким чином, апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування такого рішення.

Колегія також вважає, що позивач не довела наявність законних підстав для виселення відповідачів з її квартири, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розподіл судового збору за подання позову не здійснюється, оскільки останній, відповідно до п. ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладається на позивача.

При подачі апеляційної скарги за вказані вимоги сплачено 1920 грн. 00 коп., а тому останній підлягає стягненню з позивача на користь відповідача ОСОБА_2.

Сторонами процесу не заявлено до відшкодування інших судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1920 грн. 00 коп.

Реквізити сторін :

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса проживання: АДРЕСА_6

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає та зареєстрована в АДРЕСА_7

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживає та зареєстрована в АДРЕСА_8

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 січня 2019 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді С.М.Рубан

М.М.Іванченко