ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3830/19 Справа № 213/3680/18 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого - судді: Барильської А.П.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги ОСОБА_2, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 січня 2019 року, яке ухвалене суддею Поповим В.В. в м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 21 січня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ :

В листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ПівдГЗК») про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я, посилаючись на те, що він працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого отримав професійне захворювання.

Висновком МСЕК від 03 квітня 2014 року позивачу первинно встановлено 30 % втрати професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням та третя група інвалідності.

При повторному переогляді висновком МСЕК від 11 травня 2017 року позивачу повторно встановлено 30% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності.

Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я та йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває фізичний біль та страждання, у зв'язку з професійним захворюванням змінилися його образ та якість життя, розмір моральної шкоди позивач оцінює в 55 230 грн., які просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану в зв'язку з ушкодженням здоров'я, у розмірі 30 000 грн.

Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь держави судові витрати у розмірі 704,80 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі, визначеному в позовній заяві, а саме 55 230 грн., посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи. Вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди не відповідає фактичним моральним стражданням, які позивач переніс та переносить у зв'язку із професійним захворюванням.

Судом не враховано роз'яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», відсоток втрати працездатності в розмірі 30 %, необхідність постійного лікування та проходження чисельних оглядів МСЕК.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «ПівдГЗК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов'язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров'я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

Крім того, матеріали справи не містять належних доказів щодо спричинення моральної шкоди позивачу.

Апелянт вважає, що розмір моральної шкоди, стягнутий судом першої інстанції, не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, представник відповідача зазначає, що в апеляційній скарзі позивачем не зазначено про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінки. Також вважає, що зазначені вимоги в апеляційній скарзі щодо збільшення моральної шкоди є необґрунтованими, тому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу представника позивача.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, відзиву представника відповідача на апеляційну скаргу позивача, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника позивача та відповідача ПАТ «ПівдГЗК» підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 1992 року по теперішній час працює на підприємстві відповідача (а.с. 32-34).

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 14 січня 2014 року, позивачу встановлений діагноз радикулопатія L 5, S1 зліва, С5, С6 - справа, з помірними статико - динамічними порушеннями, стійким больовим і периферичим нейросудинними синдромами, з вазомоторно - трофічними порушеннями на кистях, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового пері артрозу (ПФС першого ст.), остеоартрозу, в поєднанні з пері артрозами, ліктьових (ПФ першого ст.) і колінних (ПФ першого ст.) суглобів (а.с.16-18).

Згідно пункту 16 Акту, професійне захворювання виникло за наступних обставин: працюючи слюсарем черговим та з ремонту обладнання РЗФ-2 в ВАТ "ПівдГЗК" ОСОБА_1 внаслідок недосконалості робочих місць, виконував роботи, пов'язані з впливом фізичного навантаження, що перевищували нормативні показники (а.с. 17-зворот).

Відповідно до п. 17 Акту, причиною професійного захворювання позивача є робота слюсарем черговим та з ремонту обладнання: маса вантажу що піднімається та перемішується вручну, кг: 30-40 при нормі до 30; Робоча поза - періодичне перебування в незручній позі до 50% часу зміни: 34,8-38,6% при нормі до 25% , перебування в вимушеній позі до 25% часу зміни: 8.4-29.2 % при нормі вільна. Статичне навантаження: - величина навантаження за зміну (кгС) при утриманні вантажу двома руками: 217410 при нормі до 70000. Нахили тулуба, рази: 101-300 при нормі 51-100. Умови праці слюсаря чергового та з ремонту обладнання за важкістю праці відносяться до ІІІ класу 3 ступеня шкідливості (а.с. 16-19).

Висновком МСЕК від 03 квітня 2014 року ОСОБА_1 первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 30% та третя група інвалідності (а.с. 12-13).

При повторному переогляді висновком МСЕК від 01 березня 2019 року позивачу повторно встановлено 30% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності (а.с. 14-15).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції керувався вимогами ч. 2 ст. 153, ст. 173, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України та виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, правильно встановив, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз'ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов'язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров'я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, колегія суддів відхиляє, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач пропрацює на підприємстві відповідача з 1992 року по теперішній час.

Відповідно до висновку МСЕК від 03 квітня 2014 року позивачу первинно було встановлено 30% втрати професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням та третю групу інвалідності.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПАТ «ПівдГЗК» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім'ї, і рівних та невід'ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов'язком держави (ст. 3 Конституції України).

Доводи представника відповідача про недоведеність факту моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров'я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу фізичних, душевних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням всіх обставин справи.

Зокрема, судом враховано характер та відсоток отриманої позивачем втрати професійної працездатності, стан здоров'я потерпілого, період роботи на підприємстві відповідача, тяжкість вимушених змін в його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг представника позивача та представника відповідача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом, оскільки розмір моральної шкоди визначено з урахування роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Судом першої інстанції враховано, що при виконанні трудових обов'язків здоров'ю позивача була заподіяна шкода, він первинно втратив працездатність в розмірі 30% та йому встановлена третя група інвалідності, він переносить щоденно фізичний біль та моральні страждання, порушено його звичайний життєвий ритм, у зв'язку з чим позивач переносить моральні страждання та хвилювання.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 30 000 гривень.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо - збагачувальний комбінат" - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 21 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: