Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 489/7829/15-ц

провадження № 61-18909св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

третя особа - Головне територіальне управління юстиції

у Миколаївській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва

від 03 березня 2017 року у складі судді Кокорєва В. В. та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22 травня 2017 року у складі колегії суддів: Галущенка О. І., Самчишиної Н. В., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області (далі - ГТУЮ у Миколаївській області), про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та відповідного запису у реєстрі.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_8 був власником земельної ділянки площею 0,0489 га по

АДРЕСА_1 на підставі державного акта, виданого згідно з рішенням Миколаївської міської ради від 28 вересня 2001 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Після його смерті вказану земельну ділянку на підставі рішення Ленінського районного суду

м. Миколаєва від 03 жовтня 2008 року успадкувала ОСОБА_9 , яка отримала державний акт та на підставі договору купівлі-продажу

від 17 травня 2012 року продала йому зазначену земельну ділянку.

31 травня 2015 року ним зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У той же час, ще за життя, ОСОБА_8 відчужив належну йому земельну ділянку ОСОБА_10 на підставі біржової угоди від 14 листопада 2001 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня

2004 року, зазначений біржовий договір визнано укладеним, яке скасоване ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада

2009 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 червня

2011 року визнано недійсним виданий ОСОБА_10 державний акт на спірну земельну ділянку. На підставі цього ж рішення 31 травня 2012 року скасовано запис про державну реєстрацію державного акта, виданого ОСОБА_10 у Книзі записів державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку фізичних осіб.

21 листопада 2009 року ОСОБА_10 продав земельну ділянку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не попередивши їх про судовий спір щодо цієї земельної ділянки, а в подальшому незаконні набувачі відчужили спірну земельну ділянку ОСОБА_6 за договором від 13 червня 2012 року.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21 листопада 2009 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 13 червня 2012 року; скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 квітня 2013 року № 1730335; скасувати запис про право власності № 695173 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 березня

2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки

від 21 листопада 2009 року, укладений між ОСОБА_10 та

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом

Ласурія С. А., зареєстрований у реєстрі за № 3630, про купівлю-продаж земельної ділянки площею 0,0489 га по

АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 квітня 2013 року

№ 1730335 щодо проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,0489 га по

АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 .

Скасовано запис про право власності № 695173 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивач є власником спірної земельної ділянки, а отже, має право вимагати захисту свого порушеного права, тому вимога позивача про визнання недійсним договору-купівлі продажу земельної ділянки від 21 листопада 2009 року підлягає задоволенню. У задоволенні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 червня 2012 року необхідно відмовити, оскільки позивач може захистити своє право шляхом пред`явлення позову про витребування майна.

Разом з тим вимоги про застосування наслідків недійсності правочину

у вигляді скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 квітня 2013 року за ОСОБА_6 та скасування запису про право власності є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22 травня

2017 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва

від 03 березня 2017 року скасовано в частині визнання недійсним укладеного між ОСОБА_10 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом 21 листопада

2009 року, та скасування рішення державного реєстратора від 17 квітня 2013 року і відповідного запису в реєстрі, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що власником речового права на земельну ділянку на час звернення з позовом є ОСОБА_6 , тому

у ОСОБА_1 права на задоволення позову шляхом визнання угоди недійсною немає. Підставою скасування рішення про реєстрацію речових прав ОСОБА_6 та відповідного запису в реєстрі позивач зазначав визнання угоди недійсною, тому у зв`язку з відмовою в задоволенні цієї вимоги не підлягають задоволенню вимоги щодо скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію речових прав ОСОБА_6 та відповідного запису в реєстрі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 23 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу

№ 489/7829/15-ц з Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року вказану справу призначено до розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

05 червня 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано того, що на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 листопада 2009 року між ОСОБА_10 , з одного боку, та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з іншого боку, ОСОБА_10 не був власником спірної земельної ділянки, оскільки нікчемний договір не породжує правових наслідків. Норми ЦК Української РСР не містили положення про презумпцію правомірності правочину.

Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва

від 07 жовтня 2013 року у справі № 489/4623/13 підтверджено факт обізнаності ОСОБА_10 про наявність судового спору щодо вказаної земельної ділянки з 09 листопада 2009 року. Проте 21 листопада 2009 року, знаючи про наявність рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва

від 03 жовтня 2008 року, яким за ОСОБА_9 визнано право власності на земельну ділянку, ОСОБА_10 за договором купівлі-продажу

відчужив зазначене майно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Указане свідчить про недобросовісність ОСОБА_10 .

Враховуючи викладене, договір купівлі-продажу від 09 листопада 2009 року підлягає визнанню недійсним.

Оскільки на підставі оскаржуваного договору укладено інший договір купівлі-продажу земельної ділянки від 13 червня 2012 року між

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та, враховуючи, що на момент укладання вказаного правочину право власності на земельну ділянку на підставі дійсного та законного державного акта серії ЯК № 273118

від 26 грудня 2011 року належало ОСОБА_9 , то договір купівлі-продажу від 13 червня 2012 року також підлягає визнанню недійсним.

Ураховуючи викладене, зазначає, що звернення до суду з позовом про визнання недійсними договорів є єдиним можливим та ефективним способом захисту його порушених прав.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до витягу із рішення Миколаївської міської ради від 28 вересня 2001 року та державного акта на право приватної власності на землю, виданого Миколаївською міською радою 23 жовтня 2001 року, ОСОБА_11 на праві приватної власності належала земельна ділянка загальною площею 0,0489 га, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 (а.с. 9-10 т. 1).

14 листопада 2001 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 укладений біржовий договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня

2004 року визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки площею

489 кв. м, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_8

14 листопада 2001 року, зареєстрований за № 3-171 на Універсальній товарній біржі «Миколаївська нерухомість 2000» за № 3-171, дійсним. Визнано право власності на земельну ділянку площею 489 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ОСОБА_10 (а.с. 19 т. 1).

02 серпня 2005 року на підставі рішення Ленінського районного суду

м. Миколаєва від 06 жовтня 2004 року ОСОБА_10 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 489 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

03 жовтня 2008 року рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва визнано право власності на вказану земельну ділянку за

ОСОБА_12 як спадкоємця ОСОБА_8

21 листопада 2009 року відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_10 передав у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5

у рівних частках кожному по 1/2 частки, земельну ділянку площею

489 кв. м, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 . Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Ласурією С. А. та зареєстрований у реєстрі за № 3630.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада

2009 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 2004 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2010 року справу за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_9 , ОСОБА_13 ,

ОСОБА_14 (спадкоємці ОСОБА_8 ) про визнання угоди дійсною залишено без розгляду (а.с. 27 т. 1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 червня

2011 року у справі за позовом ОСОБА_9 до Управління Держкомзему у м. Миколаєві, треті особи: Центр державного земельного кадастру

у Миколаївській області та ОСОБА_10 , про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, визнано недійсним державний акт від 02 серпня 2005 року на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0485 га, розташовану по

АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_10 та скасовано його державну реєстрацію.

11 січня 2012 року ОСОБА_9 отримала державний акт на право власності на спірну земельну ділянку.

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 17 травня

2012 року ОСОБА_9 продала ОСОБА_1 вказану земельну ділянку.

13 червня 2012 року відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , від імені яких діяв ОСОБА_15 , продали ОСОБА_6 спірну земельну ділянку.

Право власності ОСОБА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав від 03 червня 2013 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня

2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_9 , Реєстраційна служба Миколаївського міського управління юстиції в Миколаївській області, ОСОБА_10 , про визнання правочину нікчемним та вжиття наслідків нікчемності правочину, витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково.

Встановлено нікчемність договору купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,0489 га, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , реєстровий № 3630

від 21 листопада 2009 року, укладеного між ОСОБА_10 з однієї сторони та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з іншої сторони. Витребувано від

ОСОБА_6 земельну ділянку загальною площею 0,0489 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і передано її власнику - ОСОБА_1 .

В задоволенні позовних вимог щодо застосування наслідків недійсності правочину та визнання нікчемним договору купівлі-продажу від 13 червня 2012 року відмовлено.

18 листопада 2013 року рішенням Апеляційного суду Миколаївської області рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2008 року скасовано та відмовлено у задоволення позову ОСОБА_16 до Миколаївської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0489 га по АДРЕСА_1

у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 .

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 11 грудня 2013 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня

2013 року в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 листопада 2009 року, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, а також додаткове рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 червня

2014 року позов ОСОБА_10 до ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , треті особи: Універсальна товарна біржа «Миколаївська нерухомість 2000», ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 14 листопада 2001 року між ОСОБА_8 , з одного боку, та ОСОБА_10 , з іншого боку, зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Миколаївська нерухомість 2000» за № 3-171 від 14 листопада 2001 року. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30 липня 2014 року скасовано рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2014 року та відмовлено в позові.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 вересня

2014 року визнано недійсним державний акт серії ЯК № 273118, виданий на ім`я ОСОБА_9 ; визнано недійсним договір купівлі-продажу

від 17 травня 2012 року № 648 та витребувано від ОСОБА_1 спірну земельну ділянку та передано її ОСОБА_6 .

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 12 листопада

2014 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 червня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу і витребування майна із чужого незаконного володіння скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником

ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під

час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом з тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно

у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно

у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної

з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна

з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно

у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку

з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Зазначений правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12, від 10 червня

2015 року у справі № 6-348цс15.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада

2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою стаття 388 ЦК України.

Тому посилання ОСОБА_1 на те, що звернення до суду з позовом про визнання недійсними договорів є єдиним можливим та ефективним способом захисту його порушених прав, є безпідставним.

Апеляційним судом встановлено, що власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Миколаївської міської ради від 28 вересня 2001 року та державного акта на право приватної власності на землю, виданого Миколаївською міською радою 23 жовтня 2001 року, був ОСОБА_8 (а.с. 9-10 т.1).

У подальшому за біржовою угодою від 14 листопада 2001 року він відчужив земельну ділянку ОСОБА_10 , а останній здійснив її відчуження

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

В той же час, виданий ОСОБА_10 02 серпня 2005 року державний акт на землю визнано недійсним рішенням Ленінського районного суду

м. Миколаєва від 17 червня 2011 року та на підставі цього ж рішення

31 травня 2012 року скасована його державна реєстрація.

Отже, предметом цього договору є земельна ділянки, відчужена

ОСОБА_10 фізичним особам: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , договір нотаріально посвідчений 21 листопада 2009 року та одночасно здійснена його державна реєстрація.

ОСОБА_1 став власником цієї ж земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2012 року, за яким цю ж земельну ділянку йому відчужила ОСОБА_9

Надалі рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва

від 29 вересня 2014 року визнано недійсним державний акт, на підставі якого ОСОБА_9 володіла спірною земельною ділянкою (а.с. 107 т. 1).

Ще раніше рішенням Апеляційного суду Миколаївської області

від 18 листопада 2013 року встановлено, що ОСОБА_9 спадщину не прийняла та відмовлено їй у визнанні права власності на спірну земельну ділянку у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 , який був першим власником цієї земельної ділянки.

У той же час рішенням Апеляційного суду Миколаївської області

від 12 листопада 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 та ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за яким остання відчужила ОСОБА_1 спірну земельну ділянку з тих підстав, що він не був стороною цієї угоди та відсутні умови для віндикації, передбачені частиною першою статті 388 ЦК України.

ОСОБА_1 також не був стороною оспорюваної угоди та на час її укладення не мав будь-яких речових прав або іншого правового інтересу щодо предмета договору. Його права шляхом визнання недійсним договору, за яким ОСОБА_10 відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не захищаються.

Також судом встановлено, що власником речового права на спірну земельну ділянку на час звернення з позовом є ОСОБА_6 .

Ураховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не був стороною зазначеного договору та на час його укладення, не мав будь-яких речових прав або іншого правового інтересу щодо предмета договору. Отже, ОСОБА_1 права на задоволення позову шляхом визнання угоди недійсною немає, оскільки його права цією угодою не порушуються.

Крім того, апеляційний суд правильно зазначив, що оскільки підставою скасування рішення про реєстрацію речових прав ОСОБА_6 та відповідного запису в реєстрі позивач зазначав визнання угоди недійсною, тому у зв`язку з відмовою у задоволенні цієї вимоги не підлягають задоволенню вимоги щодо скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію речових прав ОСОБА_6 та відповідного запису в реєстрі.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2017 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк