РІШЕННЯ

Іменем України

02.12.2019 року м. Львів

Франківський районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Дзеньдзюри С.М.

при секретарі Іванику Р.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору позики недійсним. В обгрунтування вказаного позову покликається на те, що укладений договір позики не відповідає чинному законодавству та суттєво порушує його законні права та охоронювані інтереси як спадкоємця, оскільки укладений в іноземній валюті. Зазначає, що укладення договору в іноземній валюті та без відповідної ліцензії є підставою для визнання такого договору недійсним.

До закінчення підготовчого засідання представник позивача подав до суду заяву про зміну підстави позову в якій вказав, що відповідно до ст.ст. 202, 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Вказує, що договір позики є двостороннім правочином, тобто узгодженою дією двох сторін і, законом чітко визначено, що він повинен бути підписаний сторонами. Оспорюваний договір позики не відповідає зазначеним вимогам, він не підписаний його стороною ОСОБА_4 . Підпис на договорі, що проставлений поряд з прізвищем ОСОБА_4 відрізняється від підпису ОСОБА_4 , який міститься в паспорті батька позивача. Вказане свідчить про те, що підпис на договорі від імені ОСОБА_4 міг бути виконаний іншою особою, а не самим позичальником, що в свою чергу свідчить про недійсність цього договору позики.

На підставі норми пункту 9 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15 грудня 2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12.08.2019р. ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова Дзеньдзюри С.М. вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та розпочато здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження.

Враховуючи, що судом було вчинено всі дії в межах підготовчого провадження з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, а також враховуючи згоду представника позивача та заяву представника відповідача, про розгляд справи без його участі, ухвалою суду від 02.12.2019 року, постановленої не виходячи до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в той самий день після закінчення підготовчого судового засідання - 02.12.2019 року.

В судовому засіданні представник позивача надав пояснення аналогічні заяві про зміну підстави позову, просив визнати недійсним договір позики від 07.02.2014 року укладений між ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, хоча повідомлялась належним чином про час та місце розгляду справи. Надала суду відзив на позовну заяву у якому зазначила, що ч. 2 ст. 524 ЦК України дозволяє сторонам зобов`язання визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Тобто фактично зафіксувати ціну договору (зобов`язання) в доларах США, ЄВРО та іншій іноземній валюті. Незалежно від фіксації грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті, виконання такого зобов`язання є можливим виключно в гривнях за офіційним курсом іноземної валюти на день платежу, якщо інший порядок не встановлений сторонами в договорі або не закріплений нормативно-правовими актами. Вказала, що договір позики від 07.02.2014 року цілком відповідає нормам чинного законодавства щодо валюти зобов`язання, в тому числі і щодо валюти виконання грошового зобов`язання, сторонами дотримано вимогу ч. 1 ст. 203 ЦК України і такий правочин не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Також зазначила, що оспорюваний договір позики відповідає усім іншим вимогам передбаченим Цивільним кодексом України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, договір вчинений у формі, встановленій законом, тобто у простій письмовій формі відповідно до вимог ст. 1046 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасників правочину є вільним і відповідає його внутрішній волі, як позикодавець так і позичальник мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, вказаний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В підтвердження вказаного, відповідно до пункту 1.2. розділу 2 договору, сторони засвідчили підписами на цьому договорі, що в момент підписання вказаного договору позикодавець передав, а позичальник отримав суму в гривнях, що еквівалентна 65000,00 (шістдесят п`ять тисяч) доларам США за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору та отримання коштів. Просить в позові відмовити.

Представник відповідачки в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи. Подав до суду заяву в якій просив долучити до матеріалів справи висновок експерта №6/768 від 25.11.2019 року, складений на його замовлення. Також подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та вказав, що позов заперечує в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 являється сином померлого ОСОБА_4 . Відповідно до ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержанного у спадщину. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскаржуваний договір позики від 07.02.2014 року може вплинути на права та обов`язки позивача.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленихцим Кодексом.

Як на підставу своїх вимог, представник позивача вказує, що договір позики є двостороннім правочином, тобто узгодженою дією двох сторін та має бути підписаний сторонами. Договір позики від 07.02.2914 року не відповідає зазначеним вимогам, він не підписаний його стороною ОСОБА_4 . Підпис на договорі, що проставлений поряд з прізвищем ОСОБА_4 відрізняється від підпису ОСОБА_4 , який міститься в паспорті батька позивача. Вказане свідчить про те, що підпис на договорі від імені ОСОБА_4 міг бути виконаний іншою особою, а не самим позичальником, що свідчить про недійсність цього договору позики.

Як на підставу своїх заперечень, відповідачка надала суду висновок експертного дослідження Львівського НДЕКЦ МВС України №6/1 від 13.02.2017 року, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_4 у договорі позики від 07.02.2014 року виконаний ОСОБА_4 , звіт суб`єкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку за 4 квартал 2011 року, згідно якого обсяг виручки за вказаний період становив 319600 грн., податкові декларації платника єдиного податку фізичної особи підприємця за 2012-2013 роки, згідно яких її сума доходу за 2012 рік становила 148800 грн., за 2013 рік становила 404800 грн.

З висновку експерта Львівського НДЕКЦ МВС України № 6/768 від 25.11.2019 року, наданого представником відповідачки вбачається, що підпис від імені ОСОБА_4 у договорі позики від 07.02.2014 року виконаний ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 2 ст.207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а тому його позов до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повний текст рішення виготовлено 04.12.2019 року.

Суддя Дзеньдзюра С.М.