Ухвала

04 березня 2019 року

м. Київ

справа № 653/4183/17

провадження № 61-456ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С.П. розглянув касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Генічеського районного суду Херсонскої області від 05 липня 2018 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Прокуратури Херсонської області, Головного управління національної поліції в Херсонській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів досудового розслідування і прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до Держави в особі Прокуратури Херсонської області, Головного управління національної поліції в Херсонській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів досудового розслідування і прокуратури в розмірі 500 000 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 25 березня 2011 року прокуратурою Генічеського району Херсонської області відносно нього порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. 01 квітня 2011 року слідчим СВ Генічеського РВ УМВС України в Херсонській області порушено ще дві кримінальні справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст.190 КК України та ч. 4 ст.190 КК України. 20 травня 2011 року слідчим СВ Генічеського РВ УМВС України в Херсонській області порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.209 КК України, та прийнято постанову про об'єднання вказаних справ в одне провадження. 31 травня 2011 року слідчим СВ Генічеського РВ УМВС України в Херсонській області складено обвинувальний висновок, та справу направлено до Генічеського районного суду Херсонської області. Протягом 2011-2017 років позивача було незаконно засуджено вироками Генічеського районного суду Херсонської області, незаконно повідомлено про підозру, незаконно обрано і застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд в період з 11 квітня 2011 року по 10 листопада 2017 року, чим було порушено його конституційне право на вільний вибір місця проживання та свободу пересування, передбачені ст. 33 Конституції України. Протягом 2016-2017 років прокуратурою Генічеського району Херсонської області кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 закривалось через відсутність доказів винуватості, вирішувалось питання про скасування запобіжного заходу - підписки про невиїзд, однак ці постанови було скасовано та продовжено розслідування. Постановою прокурора Генічеського району Херсонської області від 30 грудня 2017 року кримінальне провадження відносно позивача було закрито. Внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру та інших дій органу досудового розслідування, які обмежили права, позивачу було завдано моральної шкоди у вигляді психічних страждань пов'язаних із притягненням до кримінальної відповідальності, порушенням життєвих зв'язків, втрати довіри оточуючих, необхідність докладання додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 05 липня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1, в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000 грн. Судові витрати віднесено за рахунок держави. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 05 липня 2018 року скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 320 000 грн. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 500 000 грн, яка станом

на 01 січня 2018 року не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762*500 = 881 000).

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення у постанові Херсонського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для її розгляду судом касаційної інстанції, оскільки такий розгляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Генічеського районного суду Херсонскої області від 05 липня 2018 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Прокуратури Херсонської області, Головного управління національної поліції в Херсонській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів досудового розслідування і прокуратури відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик