ПОСТАНОВА

іменем України

27 листопада 2019 року м. Кропивницький

справа № 394/518/19

провадження № 22-ц/4809/1503/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Письменного О.А.,

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вись»,

відповідачі ОСОБА_1 , Приватне сільськогосподарське підприємство «Арсенал»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Приватного сільськогосподарського підприємства «Арсенал» та ОСОБА_1 на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23 липня 2019 року у складі судді Запорожця О.М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вись» (далі по тексту ТОВ «Вись») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , Приватного сільськогосподарського підприємства «Арсенал» (далі по тексту ПСП «Арсенал») про визнання договору оренди землі недійсним.

В обґрунтування позову вказало, що 03 травня 2015 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 13,5460 га, розташованої на території Скалівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області, строком на 10 років. Договір був зареєстрований державним реєстратором Реєстраційної служби Новоархангельського районного управління юстиції у Кіровоградській області 12 травня 2015 року, номер запису про інше речове право - 9621978. Відповідно до пункту 12.6 вказаного договору перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. Проте позивачеві стало відомо, що в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0325 було сформовано нові земельні ділянки - з кадастровим номером :02:000:0618, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , та з кадастровим номером :02:000:0617, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , які є спадкоємцями майна ОСОБА_2 . Вказало, що в порушення зобов`язань діючого договору 25 січня 2019 року між відповідачами було укладено договір оренди землі № б/н. Посилалося на те, що вказаний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки зареєстрований до закінчення строку дії попереднього договору оренди землі, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 , спірна земельна ділянка на момент укладення договору з ПСП «Арсенал» знаходилася в законному користуванні ТОВ «Вись», договір оренди, укладений між позивачем та відповідачкою, розірваний у встановленому порядку не був та є чинним. Відтак, одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам чинного законодавства, спрямованого на забезпечення, визнання та захист державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, та призводить до порушення права позивача, як орендаря. Зазначало, що при державній реєстрації оспорюваного договору оренди землі державний реєстратор повною мірою не перевірив відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також наявність відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, не впевнився у відсутності державної реєстрації договору оренди на спірну земельну ділянку в органі, до компетенції якого раніше належали відповідні функції.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки б/н, укладений 25 січня 2019 року між ПСП «Арсенал» та ОСОБА_1 , зареєстрований 10 квітня 2019 року державним реєстратором Новоархангельської районної державної адміністрації Мельником Сергієм Володимировичем на підставі рішення про державну реєстрацію № 46462418.

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23 липня 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки без номеру, укладений 25 січня 2019 року між ПСП «Арсенал» та ОСОБА_1 , зареєстрований державним реєстратором Новоархангельської районної державної адміністрації Мельником Сергієм Володимировичем на підставі рішення про державну реєстрацію №46462418. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ПСП «Арсенал» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_1 також подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідачів ОСОБА_4 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи поданих апеляційних скарг, просив їх задовольнити.

Представник ТОВ «Вись» просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 03 травня 2015 року між ОСОБА_2 та Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Вись» (далі по тексту - СВК «Вись») було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 13,5460 га, кадастровий №02:000:0325, що знаходиться на території Скалівської сільської ради Новоархангельського Кіровоградської області, строком на десять років зі сплатою орендної плати в розмірі 4,3% (а.с.11-13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Новоархангельського нотаріального округу Малютяк А.В., після смерті ОСОБА_2 спадкоємцями зазначеного в заповіті майна є онука ОСОБА_1 та онука ОСОБА_3 , по 1/2 частці земельної ділянки кадастровий №02:000:0325, що знаходиться на території Скалівської сільської ради Новоархангельського Кіровоградської області, загальною площею 6,7730 га (а.с.39).

Відповідно до витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-018 ОСОБА_1 зареєструвала право приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий №02:000:0325, що знаходиться на території Скалівської сільської ради Новоархангельського Кіровоградської області (а.с.40).

25 січня 2019 року між ПСП «Арсенал» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстрований 10 квітня 2019 року державним реєстратором Новоархангельської районної державної адміністрації (а.с.68-71).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 при самостійному укладанні договору оренди успадкованої земельної ділянки діяла не у межах та не у спосіб, визначений законом, знехтувала правами позивача щодо користування земельною ділянкою, яка перебуває та перебувала в оренді, на власний розсуд та з власних спонукань, не беручи до уваги попереднє волевиявлення спадкодавця на передачу на обумовлений строк схвалила правочин з іншою юридичною особою.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна з таких підстав.

Спірні правовідносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

За змістом ст. 20 Закону України «Про оренду землі» укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до приписів ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст. 31 Закону України «Про оренду Землі» договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді, протягом одного місяця з дня державної реєстрації права власності на неї зобов`язана повідомити про це орендаря в порядку, визначеному статтею 148 1 Земельного кодексу України.

Встановлено, що 03 травня 2015 року між ОСОБА_2 та СВК «Вись» було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 13,5460 га, кадастровий № 02:000:0325, що знаходиться на території Скалівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області, строком на 10 років. Права і обов`язки між сторонами виникли після його підписання та державної реєстрації права оренди. (а.с.11-13).

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 12 травня 2015 року №37349906 договір оренди був зареєстрований між орендарем ОСОБА_2 та орендарем СВК «Вись» (а.с.16).

Тобто спірний договір оренди було укладено саме з СВК «Вись», проте з позовом про визнання зазначеного договору недійсним звернулось ТОВ «Вись» (а.с.2-8).

Апеляційним судом встановлено, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ТОВ «Вись» є правонаступником СВК «Вись».

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.ч.1, 4-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 83 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з частинами 1, 4 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Суд може витребувати докази також до подання позову як захід забезпечення доказів у порядку, встановленому статтями 116-118 цього Кодексу.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу ТОВ «Вись» повинно було довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які воно посилається як на підставу своїх вимог, зокрема надати докази правнаступництва після реорганізації СВК «Вись». Посилання на виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ідентифікаційного коду юридичної особи позивача, який не змінився, не свідчить про правонаступництво ТОВ «Вись» (а.с.9).

Крім того, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції було з власної ініціативи зроблено запит у Міністерство юстиції України за допомогою Інтернет ресурсу щодо зміни організаційно-правової форми позивача (а.с.86-97).

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний запит можна прийняти як належний та допустимий доказ відповідно до ст. ст. 77,78 ЦПК України, що зокрема суперечить положенням ст. 84 ЦПК України.

Апеляційний судом встановлено, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ТОВ «Вись» є правонаступником СВК «Вись», а тому позивачем не було доведено що саме його право було порушено, як стороною оспорюваного договору оренди від 03 травня 2015 року, оскільки у реєстрі значиться, що договір укладено та зареєстровано між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем СВК «Вись».

Встановлено, що після смерті ОСОБА_2 спадкоємцями належної померлому земельної ділянки кадастровий №02:000:0325 по 1/2 частці є онуки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка їм належала у спільній частковій власності (а.с.39).

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Згідно з частиною першої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

З матеріалів справи убачається, що право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на земельну ділянку кадастровий номер №02:000:0325 внаслідок формування двох окремих земельних ділянок припинилося, а вказана земельна ділянка після її поділу припинила бути об`єктом цивільних прав.

Зокрема ОСОБА_1 вчинила дії щодо виділення та формування нової земельної ділянки, а саме зареєструвала право приватної власності на 1/2 частину успадкованої земельної ділянки, внаслідок чого було присвоєно новий кадастровий №:02:000:0618 земельній ділянці, що знаходиться на території Скалівської сільської ради Новоархангельського Кіровоградської області, з іншою загальною площею 6,7730 га (а.с.40).

На вказане суд першої інстанції не звернув уваги, внаслідок чого необґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для застосування при врегулюванні спірних правовідносин положення статті 215 ЦК України та ухвалення рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості. Зазначене відповідно до вимог ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 вказано, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу ПСП «Арсенал» надало суду копію договору про надання правничої допомоги від 11 червня 2019 року, укладеного між ОСОБА_4 та ПСП «Арсенал», та довіреність (а.с.54-55).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 надала суду копію договору про надання правничої допомоги від 11 червня 2019 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , довіреність, прибутковий касовий ордер від 28 липня 2019 року №8 на суму 15000 грн., акт виконаних робіт (а.с.56-57,98-99).

Відповідно до акту виконаних робіт адвокатом Бурлакою ОСОБА_5 . було виконано, а клієнтом ОСОБА_1 прийнято наступні роботи: попередня консультація 2 год. 1200 грн.; вивчення та правовий аналіз матеріалів 4 год. 2400 грн.; написання позовної заяви 14 год. - 10200 грн.; загальна участь у судових засіданнях 2 год. 1200 грн. (а.с.99).

Колегія суддів вважає, що витрати в частині написання позовної заяви вартістю 10200 грн. не підлягають розподілу, оскільки в матеріалах справи відсутня позовна заява, складена представником відповідачів. В інший частині ОСОБА_1 було надано належні докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, тому колегія суддів дійшла висновку про стягнення зазначених витрат із позивача на її користь

.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з позивача на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у розмірі 7681 грн. 50 коп., що складаються з 4800 грн. витрат на правничу допомогу та 2881 грн. 50 коп. за подання апеляційної скарги, а також з позивача на користь ПСП «Арсенал» підлягають стягненню судові витрати у розмірі 2881 грн. 50 коп. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Приватного сільськогосподарського підприємства «Арсенал» та ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23 липня 2019 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вись» до ОСОБА_1 , Приватного сільськогосподарського підприємства «Арсенал» про визнання договору оренди землі недійсним відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вись» (юридична адреса: Кіровоградська область, Новоархангельський район, село Скалева, 26112, код ЄДР: 05527462) на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 7681 (сім тисяч шістсот вісімдесят одна) грн. 50 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вись» (юридична адреса: Кіровоградська область, Новоархангельський район, село Скалева, 26112, код ЄДР: 05527462) на користь Приватного сільськогосподарського підприємства «Арсенал» судові витрати у розмірі 2881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) грн. 50 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2019 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді О.Л. Дуковський

О.А. Письменний