Дата документу 19.03.2019 Справа № 336/4632/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 336/4632/18

Провадження №22-ц/807/1122/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Бєлки В.Ю., Дашковської А.В.,

за участю секретаря судового засідання Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року в складі судді Дмитрюк О.В. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у жовтні 2018 року, до ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначав, що 24.03.1969 року йому був наданий ордер № 2449 про право на зайняття двокімнатного житлового приміщення по АДРЕСА_1, яке є комунальною власністю та складається з двох кімнат житловою площею 22,7 кв.м. Він є наймачем зазначеного приміщення, яке наразі передано на баланс МКП «Мрія».

Разом з позивачем проживають: дружина - ОСОБА_6, донька - ОСОБА_7 та онук - ОСОБА_8

Відповідачі ОСОБА_7 - невістка, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - племінники, а також неповнолітня ОСОБА_5 не проживають за вищевказаною адресою і ніколи не проживали. Відповідачі проживали тимчасово в побудованій прибудові на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1.

У 2004 р. ОСОБА_9 отримав у спадок від батьків трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2. ОСОБА_4 проживає за вказаною вище адресою з 2015 р. разом з дружиною ОСОБА_7 та сином ОСОБА_3

Зазначає, що реєстрація відповідачів перешкоджає йому в оформленні субсидії.

Враховуючи викладене та посилаючись на ст.72 ЖК України, просить визнати ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, 2003 р.н., такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не взяв до уваги твердження відповідача ОСОБА_7 про те, що до 1980 р. вона виїхала з квартири АДРЕСА_1 до самовільного будинку. Судом не встановлено, коли та у зв'язку з чим до самовільного будинку було відключено постачання газу та електроенергії. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, що відповідачі покинули житлове приміщення з поважних причин. Висновок суду щодо того, що відповідачі сплачують за комунальні послуги, не відповідає обставинам справи.

Відповідачі направили відзив на апеляційну скаргу, в якому вказують про те, що позивач спричиняє обставини при яких вони не можуть разом проживати у спірній квартирі ( відрізав світло, газ, перекрив воду). Вони несуть витрати по утриманню квартири, наміру залишити спірне житло вони не мають, бажають приватизувати житло . Вважають рішення суду першої інстанції законним та справедливим ( а.с.147-168).

Відповідач ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції не з'явився, повідомлений про місце та час розгляду справи згідно до вимог ст..ст.128,130 ЦПК України ( а.с.143).

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, враховуючи положення ч.2 ст.. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив із поважності причин відсутності відповідачів у спірній квартирі понад 6 місяців, відсутності у відповідачів іншого житла.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 24.03.1969 р. виконавчим комітетом Запорізької міської ради депутатів трудящих на ім'я ОСОБА_1 на сім'ю з трьох осіб видано ордер № 2449 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.4).

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 04-26/7-9406 від 30.05.2018, виданою Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Зазначена квартира не приватизована і в ній зареєстровані: позивач ОСОБА_1, його дружина - ОСОБА_6. донька - ОСОБА_7 та відповідачі ОСОБА_4 з 1996 р. (а.с.28), ОСОБА_7 з 1975 р. (а.с.29), неповнолітня ОСОБА_5 з 2015 р. (а.с.30), ОСОБА_3 з 1998 р. (а.с.32).

24 лютого 2015 року комісією у складі молодшого фахівця РО ЦОА ОСОБА_10, молодшого фахівця ЦОА по роботі з боржниками ОСОБА_11, мешканця кв. №2 буд. 23 ОСОБА_12, мешканця кв. №2 буд.14 ОСОБА_13, складено акт № 332, який затверджений начальником ЦОА МКП «Основаніє» , з якого вбачається, що 27 лютого 2015 року було проведено обстеження квартири АДРЕСА_1 на предмет фактичного не проживання в ній мешканців. В квартирі №1 зареєстровано 8 мешканців, а саме: ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_8 зі слів сусідів та в результаті обстеження встановлено, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 за цією адресою не мешкають з 2004 р. по теперішній час (а.с. 9).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК Української РСРвстановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Стаття 71 ЖК Української РСРвстановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСРвизнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Отже, при вирішенні питання чи втратили відповідачі право користування жилим приміщенням, слід виходити не лише з факту відсутності, але й встановити причини з яких квартиронаймач відсутній в житлі. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення.

Згідно зі статтею 25 Загальної декларації прав людини "Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини".

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).

При цьому, як слідує із пункту 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine" від 02 грудня 2010 року) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine" від 02 грудня 2010 року).

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім'ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши повно та всебічно наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, врахував положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи, що спірна квартира є єдиним житлом відповідачів, керуючись статтями 71, 72 ЖК Української РСР, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Посилання апеляційної скарги на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2015 року встановлений факт не проживання відповідачів у спірному приміщенні, тому відповідно до ст.. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню, є безпідставними.

Предметом спору, який розглядається у даній цивільній справі, є встановлення обставини відсутності відповідачів у спірному приміщенні без поважних причин понад визначених законодавством строк , починаючи з 2015 року.

Доводи позивача, що реєстрація відповідачів перешкоджає йому оформити субсидію є неприйнятними, оскільки ці обставини не можуть слугувати підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги щодо несплати відповідачами комунальних платежів колегія суддів відхиляє, оскільки факт несплати комунальних платежів за квартиру не має наслідком позбавлення права користування нею.

Отже, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 березня 2019 року.

Головуючий Судді: