Справа № 626/2150/19
Провадження № 2/626/674/2019
РІШЕННЯ

Іменем України

19.11.2019 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Дудченко В.О.

за участю секретаря Зінченко Л.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

третіх осіб, які не заявляють

самостійних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Краснограді, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з третіми особами, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним та визнання права спільної сумісної власності,-

В С Т А Н О В И В:

20.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому після уточнення просить визнати за ним та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 , без визначення часток у спільному майні, визнати не дійсним договір міни квартири на житловий будинок з надвірними будівлями та земельні ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Момот С.В. 08.08.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

На обґрунтування своїх вимог він зазначив, що він перебував у тривалих фактичних сімейних відносинах з ОСОБА_4 . Між ним та майбутнім тестем ОСОБА_6 склалися взаємні особливо дружні відносини і в 2008 році ними було прийняте рішення про придбання будинку для майбутньої родини. На підставі усної домовленості між ними про спільне придбання будинку, вони вирішили поєднати свої фінансові можливості і за спільні кошти було придбано будинок АДРЕСА_1 . Він надав для придбання будинку власні кошти в сумі 8 000 (вісім тисяч) дол. США. ОСОБА_6 не мав необхідної суми для внесення своєї половини для придбання будинку, а тому був вимушений звернутися до банку за кредитом. Необхідність отримання кредиту ОСОБА_6 призвела до того, що будинок, який ними було придбано, було вирішено надати банку в якості майнової застави в іпотеку банку, не дивлячись на те, що будинок фактично був придбаний ним з ОСОБА_6 спільно. Також було вирішено, що для зменшення вартості нотаріальних послуг і у зв`язку з необхідністю передання будинку в іпотеку банку слід оформити будинок на ОСОБА_6 . Позивач зазначає, що будинок був придбаний в занедбаному стані, протягом 10 років він фактично був господарем будинку, зробив капітальний ремонт в будинку, відремонтував сараї, впорядковував присадибну ділянку. А 08.08.2018 року між ОСОБА_2 -відповідачем по справі та ОСОБА_6 було укладено Договір міни квартири на житловий будинок з надвірними будівлями та земельні ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Момот С.В. Позивач вказує, що зазначений договір міни було укладено без його згоди та згоди його дружини. Однак ОСОБА_6 повідомив їм про те, що зазначений договір міни укладений за умови того, що ОСОБА_2 поверне їм вкладені в придбання будинку кошти та кошти, вкладені в суттєве покращення стану будинку протягом 10 років життя в ньому та витрачені на його облаштування. За таких умов вони вимушені були прийняти позицію ОСОБА_6 . Однак після смерті тестя - ОСОБА_6 , ОСОБА_2 зухвало відмовився виконувати умови їх сімейного договору щодо повернення коштів за будинок. Відповідачу було запропоновано повернути будинок, однак він також відмовився. Крім того, відповідач звернувся до Красноградського районного суду Харківської області з позовною заявою про визнання позивача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням а його реєстрація в спірному будинку, відповідно до умов сімейного договору, була своєрідною гарантією виплати коштів, а у випадку їх не виплати - повернення будинку. Таким чином, будинок АДРЕСА_1 . був придбаний ним спільно з ОСОБА_6 в період фактичних шлюбних відносин із ОСОБА_4 , і в подальшому подарований їм на весілля, а тому зазначений будинок є їх спільною сумісною власністю. З огляду на те, що ні він, ні його дружина ОСОБА_4 не надавали своєї згоди ОСОБА_6 на укладення договору міни квартири на житловий будинок з надвірними будівлями та земельні ділянки, то вказаний договір має бути визнаний недійсним.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, навівши підстави, зазначені в уточненому позові. При цьому він не заперечував, що отримав від відповідача 8000 доларів США, які він вклав у покупку спірного будинку, але вважає, що відповідач повинен йому сплатити ще понесені ним витрати на капітальний ремонт будинку відповідно до сімейної домовленості.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Данильчук В.П. проти позову заперечували, вказавши, що договір міни був укладений законно, оскільки квартира АДРЕСА_2 належала йому на праві власності, а будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_6 08.08.2018 року він з ОСОБА_6 уклав договір міни квартири на будинок за усною домовленістю з позивачем, що той протягом року зніметься з реєстрації даного будинку. Однак оскільки останній так і не знявся добровільно з реєстрації, то він звернувся в суд з позовом про зняття його примусово з реєстрації. При цьому після отримання позову ОСОБА_1 звернувся в суд з зазначеним позовом. При цьому ніяких інших договорів вони не укладали, ні про що не домовлялися, розписок про необхідність сплати ним будь-яких коштів позивачу немає. При цьому вони звернули увагу, що за курсом долара в 2008 році 8000,00 доларів США, які позивач передавав ОСОБА_6 при покупці будинку, становило 40000,00 грн.(8.000х5.0), а в 2018 році позивач отримав вже 8000,00 доларів США, за курсом 27грн. за 1 долар США, що становить 216000,00 грн.

Третя особа ОСОБА_7 - колишня дружина позивача ОСОБА_1 , пояснила суду що вона не хоче визнавати за собою право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 , який належав її батькові ОСОБА_6 , оскільки для цього немає ніяких правових підстав. Також вона пояснила, що вона почала спільно проживати з позивачем у 2008 році, ще до укладання офіційного шлюбу. На початку 2008 року позивач ОСОБА_1 надав її батькові ОСОБА_6 для придбання будинку, 8,000 доларів СШКА, що по тому курсу становило близько 40,000грн. 15.02.2008 року її батько придбав будинок АДРЕСА_1 , однак оскільки у нього не було таких коштів, то він узяв кредит в Ощадбанку і цей будинок перейшов в залог банку. В 2009 році вони одружилися з позивачем ОСОБА_1 та стали фактично мешкати у даному будинку. В 2013 або 2014 році батько повністю виплатив кредит за вказаний будинок. В подальшому в 2018 році вони розлучилися з ОСОБА_1 , її батько ОСОБА_6 обміняв належний йому на праві власності будинок АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 . При цьому за усною домовленістю з ОСОБА_1 , батько повернув йому 8,000 доларів США, що значно перевищувало реальну вартість як самого будинку, станом на 2018 рік, так і еквівалентну суму в гривнях, оскільки на 2008 рік 8,000 доларів США по курсу 5,0грн. - складала близько 40,000грн., а на момент повернення цих коштів у 2018 році 8,000 доларів США по курсу 27,0грн. склала вже близько 215000,00грн. При цьому будь-яких домовленостей, що батько «перепише» даний будинок на ОСОБА_1 - ніколи не висказував і це не відповідає дійсності, протягом 10 років сам ОСОБА_8 також не звертався до її батька з таким питанням.

Третя особа ОСОБА_5 підтвердила пояснення своєї доньки ОСОБА_7 , що при покупці спірного будинку, у 2008 році, ще до укладання шлюбу з їх донькою, позивач ОСОБА_1 надав її зараз покійному чоловіку ОСОБА_6 , 8,000 доларів США, які в 2018 році перед розлученням з їх донькою, позивачу були сплачені в значно більшому еквіваленті 8000,00 доларів США, які він вклав в будинок. При цьому будь-яких домовленостей, що її чоловік «перепише» даний будинок на ОСОБА_1 - ніколи не було і це не відповідає дійсності, протягом 10 років, за життя її чоловіка, сам ОСОБА_8 також не звертався до нього з таким питанням.

Вивчивши надані докази, вислухавши пояснення учасників справи, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 15.02.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Красноградської державної нотаріальної контори Харківської області Момот С.В., відповідно до якого ОСОБА_6 придбав жилий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 за 59000,00 грн. ОСОБА_10 отримала від покупця 16000,00 грн., а грошову суму в розмірі 43000,00 грн. покупець зобов`язувався сплатити протягом трьох банківських днів (а.с.18).

Цього ж числа 15.02.2008 року між ОСОБА_6 та ВАТ «Державний ощадний банк України» був укладений іпотечний договір №535, відповідно до якого ОСОБА_6 зобов`язувався повернути іпотекодержателю кредит в розмірі 43000,00 грн. шляхом здійснення щомісячних платежів, сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 14,5 % річних та здійснити повне погашення кредиту до 14.02.2013 року. А у випадку неналежного виконання зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки - жилий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14-17).

08.08.2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був укладений договір міни, відповідно до якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_6 належну йому на праві приватної власності квартиру, що розташована в АДРЕСА_2 , в обмін на житловий будинок з надвірними будівлями та земельні ділянки, що розташовані в АДРЕСА_1 , а ОСОБА_6 відповідно передав ОСОБА_2 житловий будинок на квартиру. В п.2 договору вказано, що обмін здійснюється без грошової доплати. Пунктом 7 договору передбачено, що сторони свідчать, що відносно квартири та житлового будинку з надвірними будівлями та земельних ділянок не укладено будь-яких договорів відчуження чи щодо користування з іншими особами, а треті особи не мають на них прав. Відчужуваний житловий будинок з надвірними будівлями, земельні ділянки , які є спільною сумісною власністю подружжя, відчужуються за згодою дружини ОСОБА_5 , підпис якої на заяві посвідчений нотаріусом (а.с.19-20).

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що вищевказаний будинок був придбаний ОСОБА_6 за спільні з ним кошти, під час спільного проживання з його майбутньою дружиною ОСОБА_4 , в якості весільного подарунка для майбутньої родини, з яких він сплатив 8000,00 доларів США. За таких обставин він вважає вказане майно спільною сумісною власністю його і колишньої дружини ОСОБА_4 , а отже договір міни недійсним, так як він укладений без їх згоди.

Суд не погоджується з такими твердженнями позивача, виходячи з наступного.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частин першої-третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 07 листопада 2012 року № 6-107 цс 12, від 10 червня 2015 року № 6-348 цс 15, від 13 травня 2015 року № 6-67 цс 15.

Отже положення ст.ст.215, 216 ЦК застосовуються лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи визнаний недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Отже, реституція є правовим наслідком недійсності правочину та cпособом захисту цивільних прав, який може застосовуватися до відносин зобов`язального характеру за умови, що спір виник між сторонами недійсного правочину (договору).

Отже, невірним є спосіб судового захисту про визнання недійсним договору міни, укладеного 08.08.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , оскільки позивач не був стороною цього договору, а права позивача, якщо і підлягають захисту, однак іншим способом - шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на спірне майно відповідно до статті 392 ЦК України .

В той час позивач просить визнати за ним та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 , без визначення часток у спільному майні.

При цьому сама ОСОБА_4 не погоджується з цим і не бажає визнавати за собою право власності на цей будинок, оскільки вона ніколи не була власником даного будинку, а власником був тільки її батько ОСОБА_6 .

Згідно з частиною 2 статті 328 ЦК України, діє презумпція правомірного набуття права власності, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, не визнається іншою особою

Як вбачається із наданих документів, спірний житловий будинок за адресою:АДРЕСА_1 був придбаний одноособово ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 15.02.2008 року. На його придбання ОСОБА_6 взяв кредитні кошти у ВАТ «Державний ощадний банк України», а для забезпечення кредиту спірний будинок був переданий в іпотеку банку.

В той час в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили, що позивач ОСОБА_1 або його дружина ОСОБА_4 були сторонами договору купівлі-продажу чи в договорі є застереження щодо набуття ними права власності за вказаним договором в майбутньому. Купівля спірного будинку відбулась відповідно до закону і договір купівлі-продажу не був оспорений ОСОБА_1 чи ОСОБА_4 протягом 10 років, а отже вони не набули права власності на будинок.

Позивач посилається на те, що він передав за усною домовленістю ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 8000,0 доларів США на придбання будинку, а отже був фактичним володільцем будинку разом з ОСОБА_6 , так як вони, як одна сім`я, мали спільні інтереси, і вказаний будинок за домовленістю з майбутнім тестем був подарунком сім`ї на весілля. Крім того, вони з дружиною проживали в будинку, зробили капітальний ремонт і довели до ладу присадибну ділянку, що також свідчить, що вони були фактичними власниками будинку і є підставою для визнання за ними права спільної сумісної власності на будинок.

В судовому засіданні факт надання ОСОБА_1 коштів ОСОБА_6 в сумі 8000,00 доларів США на придбання будинку за усною домовленістю між ними в 2008 році, не заперечували і самі ОСОБА_7 і ОСОБА_5 .

При цьому вони також пояснили, що у 2018 році ОСОБА_11 було повернуто значно більшу суму, еквівалентну гривневій одиниці, а саме повернули 8000,00 доларів США за курсом 1 долар США до 27грн., тобто 216000,00 грн., а брали суму еквівалентну 40000,00грн.

Цей факт не заперечував в судовому засіданні і сам ОСОБА_11 , пояснивши, що дійсно в 2008 році він передав ОСОБА_6 8000 доларів США за курсом 5грн., тобто близько 40000,00грн., а у 2018 році йому дійсно було повернуто 8000,00 доларів США за курсом 1 долар США до 27грн., що становило близько 216000,00 грн.

При цьому, суд не може розцінювати передачу коштів за усним договором від позивача ОСОБА_6 на придбання будинку як підставу для набуття права спільної сумісної власності ОСОБА_1 на будинок разом з ОСОБА_4 , як і слова про подарунок вказаного будинку на весілля, оскільки підстави для набуття права власності визначені виключно законом.

Так статтею 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами в момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній) реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

У ст.657 ЦК України зазначено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Укладаються у письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню і договори дарування нерухомої речі (ст.719 ЦК України).

Крім того, ані договір купівлі-продажу будинку від 15.02.2008 року, ані договір міни від 08.08.2018 року за життя власника будинку ОСОБА_6 позивачем не оскаржувались.

Ці факти також підтвердив і сам позивач ОСОБА_11 , пояснивши що дійсно, вказані договори він за життя власника будинку - ОСОБА_6 не оспорював.

Також після сплати кредиту, за свого життя ОСОБА_6 протягом десяти років не переоформив своє право власності на будинок на позивача або свою доньку, не уклав договору дарування їм вказаного майна, відповідно до вимог закону, а отже вказане майно залишилося у його власності до укладання 08.08.2018 року договору міни з ОСОБА_2 .

При цьому, як пояснив сам позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні, що начебто між ним та відповідачем ОСОБА_2 була укладена усна домовленість про компенсування певних затрат на ремонт даного спірного будинку за час проживання в ньому, які він ще на даний час не компенсував, а навпаки подав позов до суду про визнання його таким, що втратив право користування даним будинком. Таким чином, щоб отримати ці кошти в судовому порядку, тобто заставити відповідача ОСОБА_2 сплатити ці «умовні» кошти, він і звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

Однак будь-які докази укладання інших угод, ніж ті які оформлені відповідно до вимог діючого законодавства та маються в матеріалах справи, в тому числі зобов`язання сплати коштів ОСОБА_1 від ОСОБА_2 за ремонт будинку певні кошти, до матеріалів справи не долучені, не надані вони і в ході судового розгляду. В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що будь-яких письмових чи інших доказів з цього приводу немає, оскільки це були тільки усні домовленості, які а ні письмово, а ні будь-яким іншим чином, не оформлювались.

При цьому сам відповідач ОСОБА_2 та треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заперечували про існування будь-яких інших угод чи домовленості, ніж ті що укладалися нотаріально, тобто ті що маються у справі.

Також суд не може визнати в якості доказу, посилання позивача ОСОБА_1 на начеб то дарування будинку АДРЕСА_1 - слова третьої особи ОСОБА_5 , яка вона казала на їх весіллі в жовтні 2009 року, а саме: « Ми з батьками ОСОБА_1 даруємо Вам будинок».

Так, як пояснила сама ОСОБА_5 після перегляду даного відео, що «Треба було щось казати на свадьбі, то я так і сказала», при цьому будь-якого будинку вона подарувати не могла, оскільки у неї його взагалі не було. Будь-яким належним чином ніякий договір дарування не укладався і не міг бути укладений, оскільки цей будинок належав її чоловіку ОСОБА_6 . Немає таких документів і в матеріалах справи.

Крім того, всі заявлені сторонами клопотання судом було розглянуті у відповідності до вимог ст.222 ЦПК України.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що спірний будинок не може бути визнаний об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , оскільки правові підстави для набуття ними права власності на спірний будинок відсутні і підстав для визнання недійсним договору міни від 08.08.2018 року також суд, не вбачає.

За таких підстав суд відмовляє в задоволенні позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.2, 12, 76-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з третіми особами, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним та визнання права спільної сумісної власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Харківського апеляційного суду через Красноградський районний суд Харківської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 26 листопада 2019 року.

Суддя