Ухвала

06 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 756/4936/16-ц

провадження № 61-21525ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, зобов`язання надати ключі від квартири, зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особистого сервітуту на користування житловим приміщенням припиненим та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом надання позивачу безперешкодного права користування вищевказаним житловим приміщенням, просила зобов`язати відповідача надати їй ключі від вказаної квартири.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 жовтня 2015 року її вселено в квартиру АДРЕСА_1 . 01 березня 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві складено акт про вселення позивача у вищевказану в квартиру. Проте, фактично вселення в квартиру не відбулося, оскільки відповідач ОСОБА_1 не виділив позивачу окреме спальне місце, де б вона могла проживати: одна кімната була зачинена на замок, а інша кімната, в якій проживає ОСОБА_1 , була заставлена його особистими речами та меблями так, щоб виділити окреме спальне місце не було можливості взагалі. ОСОБА_1 самовільно встановив новий замок у вхідних дверях, ключ від якого їй, під час вселення не надав. 09 березня 2016 року вона прийшла до свого місця проживання, однак квартира була зачинена на декілька замків, внаслідок чого остання не змогла потрапити до помешкання. ОСОБА_1 в цей час знаходився у квартирі та на її прохання відчинити вхідні двері та надати доступ до квартири відмовився. Таким чином, відповідач ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у проживанні в квартирі, чим порушує її законні права та інтереси, добровільно не виконує рішення суду. Посилаючись на зазначені обставини, просила позовні вимоги задовольнити.

В свою чергу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 подали до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання особистого сервітуту на користування житловим приміщенням припиненим на підставі припинення обставин, які були підставою для його встановлення, та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 29 листопада 2012 року ОСОБА_2 було зареєстровано в спірній квартирі за їх письмовою згодою, при цьому між ними та відповідачкою було усно обумовлено, що остання буде зареєстрована та проживати в квартирі при умові постійного догляду та піклуванні за ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , який постійно працює, мати має досить похилий вік і справлятися з повсякденними побутовими труднощами вже не може. Також між позивачами та відповідачем була усно обумовлена сплата комунальних послуг в рівних частинах після її реєстрації. Разом з тим, після реєстрації ОСОБА_2 покладені на себе обов`язки виконувати відмовилася, тривалий період часу вела досить розкутий спосіб життя, постійно приводила друзів і майже кожен день розпочинала сварки та вимагала надати їй частину квартири на праві власності. З червня 2013 року відповідач у квартирі не проживала та забрала всі свої особисті речі. Після вселення ОСОБА_2 01 березня 2016 у спірну квартиру, остання знову розпочала сварку з вимогами надати їй частку у праві власності, після чого забрала свої особисті речі та пішла. На даний момент у нього є власна сім`я, він тривалий період часу спільно проживає та веде господарство разом з ОСОБА_4 та запропонував їй укласти шлюб. Відповідач жодного разу за період свого проживання та непроживання не сплатила комунальні послуги, жодної участі в утриманні квартири не приймала, особистих речей в квартирі немає. Відповідачка створює їм перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном. Зазначали, що в даному випадку підставою для отримання сервітуту було ведення спільного господарства. Посилаючись на зазначені обставини, та на підставі пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України позивачі просили вимоги за зустрічним позовом задовольнити.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, зобов`язання надати ключі від квартири та зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особистого сервітуту на користування житловим приміщенням припиненим та визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року залишено без змін.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом спору в даній справі є вимоги про визнання особистого сервітуту ОСОБА_2 на користування житловим приміщенням припиненим та визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

За встановленими судами обставинами справи та визначеними правовідносинами, які випливають з права користування житлом, правове регулювання та застосування норм матеріального права не представляє складності.

Суди ухвалили рішення відповідно до усталеної практики, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ураховуючи зазначене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює ціну позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

З урахуванням того, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, відсутні підстави для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, зобов`язання надати ключі від квартири, зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особистого сервітуту на користування житловим приміщенням припиненим та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков