Дата документу 03.07.2019 Справа № 333/4322/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/4322/18 Головуючий у 1 інстанції Гуцал О.П.
Провадження № 22-ц/807/2351/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення своєчасно не виплаченої заробітної плати за лікарняними листами та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення своєчасно не виплаченої заробітної плати за лікарняними листами та про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позову зазначала, що 23.10.2007 року вона була прийнята на роботу до ПАТ КБ «Приватбанк» на посаду спеціаліста по юридичній роботі/юрисконсульта.

28.03.2018 року вона була звільнена за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Отримавши повний розрахунок, вона дізналася про порушення відповідачем умов оплати праці в частині розміру недоплаченого матеріального забезпечення по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання.

Відповідно до наказу № СП-2010-1334 від 10.12.2010 року, починаючи з 01.12.2010 року відповідач здійснював оплату перших 5 днів тимчасової непрацездатності виходячи з розрахунку 10 грн. за день. В період дії зазначеного наказу позивач 3 рази перебувала на лікарняному, зокрема: із 18.08.2011 року по 26.08.2011 року; із 10.05.2012 року по 18.05.2012 року; із 12.09.2012 року по 18.09.2012 року.

Зазначає, що за вказаний період мала місце неповна оплата перших днів тимчасової непрацездатності на загальну суму 2759,54 грн.

Крім того, оскільки позивач була звільнена 28.03.2018 року, а оплата за дні тимчасової непрацездатності не була виплачена при звільненні, то за час затримки розрахунку за період з 29.03.2019 року по 13.08.2018 року підлягає стягненню середній заробіток в сумі 63347,52 грн.

У січні 2019 року позивач збільшила позовні вимоги щодо середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, а саме - за період з 29.03.2018 року по 08.01.2019 року у розмірі 89053,76 грн.

Просила суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь недоплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання у розмірі 2759,54 грн. та середній заробіток за час затримки виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності з 29.03.2018 року по 08.01.2019 року у розмірі 89053,76 грн., а всього 91 813,30 грн.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за не виплаченою заробітною платою за лікарняними листами в сумі 2759,54 грн. (сума зазначена без відрахуванням всіх податків та зборів); середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 15000,00 грн. (сума зазначена без відрахування всіх податків та зборів). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 151,39 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірна сума за лікарняними листами не може вважатися виплаченою позивачу належним чином. Проте, після ознайомлення з позовними вимогами Банком було прийнято рішення про виплату грошових коштів в сумі, обчисленій відповідно до аргументів позивача. У зв`язку з відсутністю реквізитів для виплати нараховані кошти були перераховані на рахунок депонованої заробітної плати 20.11.2018 року. Позивача було повідомлено про необхідність подати до банку заяву із зазначенням реквізитів для виплати . станом на дату ухвалення рішення жодних звернень від позивача щодо виплати нарахованих на її ім`я коштів до банку не надходило.

Крім того, зазначено, що позовні вимоги у даній справі стосувалися стягнення виплат , які не входять до складу заробітної плати, відтак до таких позовних вимог має бути застосовано загальну позовну давність, визначену для трудових спорів у три місяці. Фактичний розрахунок із працівником було здійснено в день звільнення - 28.03.2018р., тобто перебіг тримісячного строку б звернення до суду розпочався 29.03.2018 року і сплинув 29.06.2018 року. Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку лише 13.08.2018 року, тобто із пропуском встановленого законодавством строку.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності з 29.03.20189 року по день ухвалення рішення у розмірі 124 399,84 грн.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд не обґрунтував зменшення компенсації, належної їй до виплати за час затримки розрахунку. Задовольнивши основну вимогу про стягнення своєчасно не виплаченої заробітної плати за лікарняними листами ц повному обсязі, суд безпідставно стягнув компенсацію середнього заробітку за порушення строків розрахунку частково.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Так, встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, що 23.10.2007 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до Запорізького регіонально управління ПАТ КБ «Приватбанк» на посаду спеціаліста по юридичні роботі/юрисконсульта. Позивач декілька разів змінювала посаду та востаннє 14.12.2015 року була переведена на посаду старшого юрисконсульта напрямку «Credit collection».

28.03.2018 року ОСОБА_1 звільнена за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. У день звільнення позивач отримала розрахунок при звільненні, їй виплачена заробітна плата за відпрацьовані у березні 2018 року робочі дні, лікарняні та компенсація за невикористані дні щорічних відпусток.

ОСОБА_1 перебувала на лікарняному в такі періоди: із 18.08.2011 року по 26.08.2011 року; із 10.05.2012 року по 18.05.2012 року; із 12.09.2012 року по 18.09.2012 року.

Згідно наказу № СП-2010-1334 від 10 грудня 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» здійснював оплату перших 5 днів тимчасової непрацездатності виходячи з розрахунку 10 грн. за день.

Так, відповідно до наказу № СП-2010-1334 від 10 грудня 2010 року ПАТ КБ "Приватбанк" здійснював оплату перших 5 днів тимчасової непрацездатності виходячи з розрахунку 10 грн. за день (т.1 а.с. 5).

За приписами пунктів 5, 6 Порядку оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2001 року N 439 (у редакції, чинній в оспорюваний період непрацездатності), дні тимчасової непрацездатності застрахованій особі оплачуються залежно від страхового стажу в розмірах: 60 відсотків середньої заробітної плати - особі, яка має страховий стаж до п`яти років; 80 відсотків середньої заробітної плати - особі, яка має страховий стаж від п`яти до восьми років; 100 відсотків середньої заробітної плати - особі, яка має страховий стаж понад вісім років; 100 відсотків середньої заробітної плати - особам, віднесеним до 1-4 категорій осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; ветеранам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Судом першої інстанції вірно встановлено, що обчислення розміру заробітної плати для здійснення оплати днів тимчасової непрацездатності провадиться у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розмір оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця визначений пунктом 5 Порядку оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації та пунктом 20 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, тому суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з доводами відповідача про те, що він був наділений повноваженнями самостійного розпорядження майном, в тому числі грошовими коштами та в межах повноважень внутрішніми документами банку було регламентовано порядок оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності, метою якого було часткове компенсування втрати доходів у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю працівників.

Встановлено, що ОСОБА_1 . 3 рази перебувала на лікарняних, а саме: 18.08.2011 - 26.08.2011, листок непрацездатності АВА/629881; 10.05.2012 - 18.05.2012, листок непрацездатності АВА/575878; 12.09.2012 - 18.09.2012, листок непрацездатності АВХ/410615;

Листок непрацездатності АВА/629881 (період непрацездатності 18.08.2011 - 26.08.2011) містить у періоді непрацездатності наступні робочі дні: 18, 19, 22 серпня 2011 р. (четвер, п`ятниця, понеділок), які оплачені відповідачем у розмірі 30 грн., тобто виходячи із ставки 10 грн. за день непрацездатності; 23, 25, 26 серпня (вівторок, четвер, п`ятниця), які оплачені Фондом у розмірі 1091,82 грн. за 3 дні, тобто виходячи із ставки 363,94 грн. за день непрацездатності.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що недоплата відповідачем лікарняного листка складає 353,94 грн. за кожний день, що вираховується як різниця між сплаченими сумами днів непрацездатності Фондом та відповідачем (363,94 - 10). Сума недоплати складає 1061,82 грн. (353,94 х 3).

Листок непрацездатності АВА/575878 (період непрацездатності 10.05.2012 - 18.05.2012) містить у періоді непрацездатності наступні робочі дні: 10, 11, 14 травня 2012 р., які оплачені відповідачем у розмірі 30 грн., тобто виходячи із ставки 10 грн. за день непрацездатності; 15, 16, 17, 18 травня 2012 року (вівторок, середа, четвер, п`ятниця), які оплачені Фондом у розмірі 1108,68 грн. за 4 дні, тобто виходячи із ставки 277,17 грн. за день непрацездатності. Недоплата відповідачем лікарняного листка складає 267,17 грн. за кожний день, що вираховується як різниця між сплаченими сумами днів непрацездатності Фондом та відповідачем (277,17 - 10). Сума недоплати складає 801,51 грн. (267,17 х 3).

Листок непрацездатності АВХ/410615 (період непрацездатності 12.09.2012 - 18.09.2012) містить у періоді непрацездатності наступні робочі дні: 12, 13, 14 вересня 2012 р. (середа, четвер, п`ятниця), які оплачені відповідачем у розмірі 30 грн., тобто виходячи із ставки 10 грн. за день непрацездатності; 17, 18 вересня 2012 р. (понеділок, вівторок), які оплачені Фондом у розмірі 649,04 грн. за 2 дні, тобто виходячи із ставки 324,52 грн. за день непрацездатності. Недоплата відповідачем лікарняного листка складає 314,52 грн. за кожний день, що вираховується як різниця між сплаченими сумами днів непрацездатності Фондом та відповідачем (324,52 - 10). Сума недоплати складає 943,56 грн. (314,52 х 3).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що мала місце неповна оплата перших днів тимчасової непрацездатності на загальну суму 2806,89 грн. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заробітної плати за лікарняними листами в сумі 2759,54 грн.

З огляду на те, що позивач не зверталася до суду із заявою про збільшення позовних вимог в частині вимог про стягнення заробітної плати за лікарняними листами, суд першої інстанції обґрунтовано на підставі ст.13 ЦПК України вирішує справу в межах позовних вимог, та дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за лікарняними листами підлягають задоволенню у повному обсязі в розмірі 2759,54 грн.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПрвиатБанк» про те, що 20.11.2018 року спірна сума за лікарняними листами була перерахована відповідачем на рахунок депонованої заробітної плати та позивач умисно не отримує вказану суму, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що лист із копією вказаного платіжного доручення було направлено на адресу суду і на адресу позивача 31.01.2019 року та не було вручене позивачу. З огляду на зазначене спірна сума за лікарняними листками не може вважатися виплаченою позивачу належним чином.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування до вимог позивача строку позовної давності колегія суддів також не приймає до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

З огляду на зазначене, вимоги працівника про стягнення допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

Згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З огляду на те, що при розрахунку з позивачем у день звільнення йому не виплачено суми допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, то перебіг тримісячного строку не почався.

Таким чином, доводи АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині зводяться до неправильного розуміння норм про застосування позовної давності у трудових спорах.

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції вірно застосував положення статтей 116, 117 КЗпП України.

Відповідно до ст.. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ч.2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано визначив, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проводиться виходячи із робочих, а не календарних днів.

Згідно до вимог положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна зарплата за час затримки розрахунку при звільненні працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Судом вірно встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи складала 452,94 грн. За період звільнення по день розгляду справи судом минуло 271 робочих днів (березень 2018р. - 2 робочих днів; квітень 2018р. - 19 робочих днів; травень 2018р. - 21 робочих днів; червень 2018р. - 20 робочих днів; липень 2018р. - 22 робочих днів; серпень 2018р. - 22 робочих днів; вересень 2018р. - 20 робочих днів; жовтень 2018р. - 22 робочих днів; листопад 2018р. - 22 робочих днів; грудень 2018р. - 20 робочих днів; січень 2019р. - 21 робочих днів; лютий 2019р. - 20 робочих днів; березень 2019 року - 20 робочих днів; квітень 2019 року по день ухвалення рішення - 20 робочих днів).

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що при повному задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 на її користь сплаті підлягала би в сумі 122741,32 грн. (271 днів* 452,92 грн.).

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

З огляду на зазначене, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції вірно врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року справа №205/2672/16-ц, провадження № 61-12146св18), відповідно до якої право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Принцип пропорційності тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Водночас, при визначенні розміру сум, які підлягають до стягнення з роботодавця необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

При розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Отже, враховуючи наведені вище обставини, приймаючи до уваги розмір середньоденної заробітної плати позивача, зважаючи на суму заборгованості на яку поширюються правила ст.117 КЗпП України, у порівнянні із тим середнім заробітком, на який претендує позивач, факт того, що позивач не звертався під час роботи до Банку стосовно виплат недоплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності, також те, що дії відповідача в період розгляду справи були направлені на відшкодування виплат за листками непрацездатності, колегія вважає за необхідне по даній справі застосувати принцип пропорційності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність у даній справі застосування принципу пропорційності та зменшення розміру суми належної працівникові за час затримки розрахунку при звільненні до 15000,00 грн.

Інші доводи апеляційних скарг носять характер формальних міркувань, що не можуть слугувати достатньою та обґрунтованою підставою для скасування правильних по суті судових рішень.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 липня 2019 року.

Головуючий

Судді: