КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 760/8340/16-ц

провадження № 22-ц/824/15115/2019

05 грудня 2019року м. Київ

Київський апеляційний суду складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

за участю секретаря Примушка О. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 січня 2017 року у складі судді Лазаренко В. В.,

встановив:

05.05.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 01.12.2016 року, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму інфляційних втрат за період з 06.05.2013 року по 31.10.2016 року в розмірі 823 477,02 грн, три проценти річних за період з 06.05.2013 року по 01.12.2016 року - 118 516,31, а всього 941 993,33 грн, та відшкодувати судові витрати по справі.

Посилалася на ті підстави, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2010 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 1 102 275 грн 15 коп, 1 700 грн витрат по сплаті державного мита, 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а всього 1 104 095 грн 15 коп.

З огляду на те, що ОСОБА_2 тривалий час не виконує вказане судове рішення, грошові кошти не повертає, просила суд у відповідності до ст. 625 ЦК України позов задовольнити.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 27 січня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 823 477,02 грн, три проценти річних у розмірі 118 516,31 грн та витрати по оплаті судового збору в сумі 6 890 грн.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 січня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд Солом`янського районного суду міста Києва від 27 січня 2017 року відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить визнати нечинним заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 січня 2017 року та закрити провадження у справі.

Свої доводи мотивує тим, що він не був повідомленим про судове засідання, призначене на 27 січня 2017 року, а тому він був позбавлений можливості надати свої пояснення та заперечення. В порушення ч.1 ст.224 ЦПК України в судовому рішенні відсутня інформація про згоду позивача на заочний розгляд справи.

Крім цього, судом першої інстанції не було враховано правову позицію Верховного Суду України у справі №6-2759цс15, відповідно до якої правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Також вважає, що в даному випадку відсутній предмет спору.

Звертає увагу, що у відповідача відсутнє грошове зобов`язання перед позивачем, з огляду на умови попереднього договору, укладеного 30 січня 2008 року між сторонами. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2010 року у справі №2-2733-1/10 не є документом, який в розумінні вимог ст.509 ЦК України засвідчує будь-які зобов`язання відповідача перед позивачем, а невиконання органами державної виконавчої служби судового рішення не є простроченням відповідачем будь-якого зобов`язання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на те, що висновки суду першої інстанції відповідають правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі №6-1946 цс15, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №689/21962/15-ц. Суд першої інстанції вірно врахував, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень ч.2 ст. 625 ЦК України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином (а.с.215).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не виконує рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 листопада 2010 року, тому позивач згідно з частиною другою статті 625 ЦК України має право на отримання компенсації за порушення грошового зобов`язання у вигляді 3% річних та інфляційних втрат.

Колегія суддів погоджуєтьсяз таким висновком суду першої інстанції.

Судом установлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2011 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 1 102 275 грн 15 коп., 1 700 грн витрат по сплаті державного мита, 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а всього 1 104 095 грн 15 коп.

27.04.2011 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного управління юстиції у м. Києві надійшов виконавчий лист № 2-2733 від 19.04.2011, виданий Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 1 104 095,15 грн.

29.04.2011 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на все майно боржника.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2010 року до цього часу боржником не виконано.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року (справа № 686/21962/15-ц) дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року №6-2759цс15, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, за порушення якого наступає відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Заперечень проти правильності наданого позивачем розрахунку, з яким погодився суд першої інстанції, апеляційна скарга не містить, а тому у цій частині судове рішення не перевіряється.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи 27 січня 2017 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 45), а тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

Матеріали справи також містять письмову згоду позивача на ухвалення заочного рішення (а.с.23).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: Т. А. Семенюк

І. М. Рейнарт