ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року м. Харків

Справа № 642/968/16-ц

Провадження № 22-ц/818/1213/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1,

Відповідач: ОСОБА_2,

Треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мороз Галина Іванівна,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в місті Харкові

апеляційну скаргу представника ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2018 року (суддя Грінчук О.П.),

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мороз Галина Іванівна про визнання договору дарування, укладеного замість договору довічного утримання під впливом обману, недійсним та визнання права власності на квартиру,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просила задовольнити клооптання про поновлення процесуального строку звернення до суду з позовом, визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, що належить їй на праві приватної власності, громадянину ОСОБА_3 від 26 квітня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мороз Г.І. за реєстровим №6753, укладений замість договору довічного утримання - недійсним; та захистити цивільне право ОСОБА_1 шляхом визнання договору дарування вказаної квартири від 26 квітня 2005 року, укладеного замість договору довічного утримання під впливом обману недійсним, шляхом визнання за позивачем права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 3-я особа: ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мороз Г.І. про визнання договору дарування, укладеного замість договору довічного утримання, недійсним відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції від 14 листопада 2017 року залишене без змін.

У жовтні 2018 року ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення у справі стосовно позовної вимоги про захист цивільного права ОСОБА_1 шляхом визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування заяви посилався на те, що відносно вказаної вимоги, яка була заявлена при уточненні позовних вимог, ані судом першої інстанції, ані апеляційної судові рішення не ухвалювалися. Стверджує про наявність введення позивача в оману під час укладання спірного договору, а також те, що оригінал договору знаходиться у ОСОБА_1, ключі від спірної квартири нею відповідачу чи іншим особам не передавалися, комунальні послуги вона сплачує сама, державна реєстрація права власності на квартиру за відповідачем на підставі договору дарування не здійснена, тобто, вказане свідчить про те, що дарунок відповідачем не прийнято, а право власності до нього чи його сина ОСОБА_3 не перейшло.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2018 року, повний текст якого складено 29 листопада 2018 року, у задоволенні позову в частині позовних вимог про захист цивільного права громадянки ОСОБА_1 шляхом визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час розгляду справи та на даний час спірна квартира зареєстрована на позивачку, будь-яких перешкод в отриманні дубліката свідоцтва про право власності, у неї не виникло. Із пояснень представника позивача, вбачається, що позивач у спірній квартирі проживає, сплачує комунальні послуги, оригінали всіх правовстановлюючих документів знаходяться у неї. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання права власності задоволенню не підлягає за недоведеністю, представником позивача не доведено та не надано будь-яких доказів, на підтвердження порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи законних інтересів позивач.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовну вимогу про визнання права власності на квартиру за позивачем задовольнити. Також просив визнати нечинним додаткове рішення у повному обсязі та закрити провадження у справі в цій частини.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вказане судове рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права з неповним з'ясуванням обставин, що мають істотне й визначальне значення для правильного вирішення справи. Зазначає, що судом не було взято ряд доказів, наданих позивачем, показання свідків та було позбавлено представника позивача права надавати свої заперечення на доводи відповідача. Також зазначає, що відповідач не скористався своїм правом подати зустрічну позовну заяву про визнання договору дарування дійсним та визнання за ним права власності, оскільки таке право набуте ним не було, а право власності на квартиру належало та належить позивачу.

Відзиву в порядку ст.360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надходило.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що 26 квітня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 уклали договір дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Г.І. (а.с.11).

Згідно технічного паспорту на квартиру виготовленого станом на 12 квітня 2005 року та свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 1993 року (т.1 а.с.18-20), дублікату свідоцтва про право власності на житло від 13 лютого 2018 року (т.2 а.с.96); витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності виданого 14 лютого 2018 року (т.2 а.с.97) право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1

Зміст відповідей №01/31/734 від 29.01.2016 року, №А-214/1-16.2105 від 03.02.2016 року та №16/751Т від 19.01.2016 року, на які посилається представник позивача у апеляційній скарзі, свідчать, що особові рахунки у АК «Харківобленерго», КП «Харківводоканал» та КП «Харківські теплові мережі» (Ленінська філія) відкриті на ім'я ОСОБА_1 (т.1 а.с.38-40).

За загальним правилом, у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі, процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема, розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов'язані з порушенням вимог щодо його повноти.

Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід'ємною частиною рішення у справі.

З матеріалів справи вбачається, що спірний договір дарування судами недійсним не визнано. В задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено. Тому суд першої інстанції правильно відмовив додатковим рішенням у задоволенні похідних позовних вимог.

Представник позивача в апеляційній скарзі, а також у заяві про ухвалення додаткового рішення неодноразово зазначав, що після укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 продовжила проживати у спірній квартирі та сплачувати комунальні платежі, тоді як відповідач у вказаній квартирі не проживає, витрати на її утримання не несе, тобто передача квартири фактично не відбулася.

Між тим, під час розгляду апеляційної скарги представника позивача на рішення суду від 14 листопада 2017 року ним до апеляційного суду було надане клопотання про відмову від позовної вимоги, де він просив прийняти відмову від вказаної позовної вимоги та виключити її про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру з апеляційної скарги, посилаючись на те, що право власності на квартиру належить позивачу (т.2 а.с.48).

Щодо вимог апеляційної скарги відносно визнання додаткового рішення суду нечинним та закриття провадження в цій частині слід зазначити, що апеляційна скарга не містить жодних належних обґрунтувань цих вимог та посилань на чинне законодавство, які б регулювали зазначене. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення скарги в цій частині.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Частиною першою статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення. Додаткове рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст складено 18 березня 2019 року