Справа № 348/2282/17
Провадження № 22-ц/4808/174/19
Головуючий у 1 інстанції Флоряк Д. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: сторін та представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Надвірнянського районного суду, ухвалене суддею Флоряк Д.В. 13 листопада 2018 року, повний текст якого складено 20 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 пред'явила до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації позов про позбавлення його батьківських прав. Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що відповідач з моменту розірвання між ними сімейних відносин, тобто з квітня 2009 року, припинив спілкування з їх доньками ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відповідно ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2, жодної участі у вихованні та розвитку доньок не приймає, не цікавиться їхнім життям, навчанням та здоров'ям. При цьому, зазначала позивач, незважаючи на те, що сторони проживають поруч, ОСОБА_4 жодного разу не намагався поспілкуватись із дітьми. Посилаючись на вищенаведене, а також враховуючи висновок Надвірнянської районної державної адміністрації від 23.10.2017 року про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, ОСОБА_3 просила позов задовольнити.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 13 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено та попереджено ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Цим же рішенням на орган опіки та піклування Надвірнянської РДА покладено контроль за виконанням ОСОБА_4 батьківських обов'язків стосовно неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, зазначає ОСОБА_3, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що її доньок утримує та виховує її теперішній чоловік ОСОБА_7, що підтверджується відповідними довідками із місця роботи. Натомість, вказує ОСОБА_3 суд не повинен був брати до уваги посилання відповідача про те, що вона створює йому перешкоди у спілкуванні з дітьми, оскільки вони не підтвердженні належними, допустимими та достовірними доказами. Також апелянт вказує на те, що судом належним чином не враховано та не дано належної оцінки ряду доказам про відсутність у відповідача інтересу до дітей, які вона надавала в процесі розгляду справи, а саме: характеристики на доньок зі школи, довідку з лікарської амбулаторії, а також акт обстеження матеріально-побутових умов. Крім того, ОСОБА_3 вважає помилковим висновок суду про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про засідання комісії щодо позбавлення його батьківських прав, оскільки органом опіки на адресу відповідача надсилався лист та здійснювалось його повідомлення в телефонному режимі. Позивач ОСОБА_3 звертає також увагу суду на те, що в процесі розгляду справи відповідач навіть не намагався налагодити відносини із доньками. Не було враховано також судом першої інстанції й пояснення доньки ОСОБА_6, яка на засіданні комісії вказувала про те, що жодних перешкод у їх спілкуванні з батьком мамою не чинилося. При цьому апелянт вважає, що є необхідність заслухати в судовому засіданні доньок ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Посилаючись на вищенаведене, апелянт просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 на адресу апеляційного суду не надходило. Представник органу опіки та піклування Надвірнянської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, хоч судове повідомлення було надіслано завчасно. Отже, є правові підстави для розгляду справи у відсутності представника органу опіки та піклування Надвірнянської РДА.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник апеляційну скаргу з вищезазначених мотивів підтримали. Додатково ОСОБА_3 зазначила, що будь-яких перешкод у спілкуванні відповідача з доньками вона не чинить. Натомість сам відповідач відмовляється від побачень з доньками. Також позивач вказала, що ОСОБА_4 давав згоду на позбавлення його батьківських прав відносно доньок лише за умови припинення стягнення з нього аліментів. Крім того, ОСОБА_3 зазначила, що доньки вважають своїм батьком її теперішнього чоловіка ОСОБА_7, який має намір удочерити доньок, а тому для створення повноцінної сім'ї вважає за необхідне позбавити відповідача ОСОБА_4 батьківських прав.

Відповідач ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги та твердження ОСОБА_3 заперечив, вказавши, що він намагався налагодити контакти з доньками, однак їх матір перешкоджає зустрічам та забороняє донькам приймати будь-які подарунки від нього. ОСОБА_4 також вказав, що він справно сплачує аліменти на утримання дітей, і в подальшому буде утримувати доньок. Більш того, для налагодження контактів з дітьми він подав до органу опіки заяву про визначення днів та годин для побачення з дітьми. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить його залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та представника позивача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції вважав, що відсутні правові підстави для позбавлення відповідача ОСОБА_4 батьківських прав, оскільки доказів його умисного ухилення від виконання батьківських обов'язків та доказів повної втрати інтересу у відповідача до доньок немає. З цими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд з огляду на таке.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IVсуди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами ст. ст. 164-167 СК України. Зокрема, ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками неповнолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження дітей (а.с.14-15).

Із змісту позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що відповідачу як батьку неповнолітніх дітей в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов'язків по їх вихованню, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України).

Апеляційний суд зауважує, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

З пояснень сторін, а також із показань свідків, даних при розгляді справи в суді першої інстанції вбачається, що участь батька у вихованні малолітніх доньок дійсно була недостатньою. Цю обставину в засіданні апеляційного суду відповідач визнав. Однак, при цьому слід зауважити, що свідомого і грубого нехтування ОСОБА_4 батьківських обов'язків при розгляді даної справи не встановлено. На думку апеляційного суду, в даному випадку відсутність належної участі відповідача в зустрічах з дітьми та у їх вихованні протягом останніх років могло бути внаслідок припинення сімейних відносин з матір'ю дітей, погіршення відносин з нею.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд констатує, що враховуючи вимоги закону щодо обов'язку батьків у вихованні дитини, свідоме бажання відповідача ОСОБА_4 виховувати своїх доньок та спілкуватися з ними, відсутність будь-яких випадків, коли законом обмежене право відповідача на спілкування з дітьми, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав.

Апеляційний суд відхиляє твердження ОСОБА_3 про те, що суд не дав належної оцінки наданим нею доказам у справі, оскільки вони були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Також колегія суддів вважає, що немає необхідності у наданні в засіданні апеляційного суду пояснень неповнолітніми дочками ОСОБА_5 та ОСОБА_6, оскільки діти свої пояснення надали суду першої інстанції, і їх поясненням дана оцінка при ухваленні рішення в даній справі.

Приймаючи до уваги вище наведене, апеляційний суд, керуючись ч.6 ст.19 Сімейного кодексу України, не погоджується з висновком Надвірнянської районної державної адміністрації від 23.10.2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4, який міститься в матеріалах справи (а.с.8-9), оскільки його зроблено без повного і всебічного дослідження дійсних обставин та взаємовідносин обох батьків, і він є недостатньо обґрунтованим, зокрема, щодо його відповідності правам дитини.

Таким чином, проаналізувавши детально дійсні обставини справи, апеляційний суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні об'єктивні та безсумнівні докази свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками стосовно малолітніх дітей. При цьому слід зазначити, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, потреби в застосуванні якого щодо відповідача на даний час немає, а також те, що такий захід може унеможливити в подальшому відновлення відносин батька та дітей.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення, на думку колегії суддів, відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Приймаючи до уваги вище викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в даній справі ухвалив рішення з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права. Доводи апелянта правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. Тому підстав для скасування рішення немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 13 листопада 2018 року в даній справі - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 24 січня 2019 року.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк