Ухвала

Іменем України

07 березня 2019 року

м. Київ

справа № 686/23977/16-ц

провадження № 61-3879 ск 19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: АнтоненкоН. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2018 року та на постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом та просила стягнути з ОСОБА_4 425 000 грн боргу за договором позики.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2018 року в складі судді Мазурок О. В. позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 425 000 грн боргу на користь ОСОБА_5

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 24 січня 2019 року в складі колегії суддів Спірідонової Т. В., Купельського А. В., Янчук Т. О. апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду - без змін.

Суди виходили з того, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором позики, а тому наявні правові підстави для задоволення позову.

18 лютого 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення та просить скасувати їх як такі, що не ґрунтуються на обставинах справи, прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду справи було порушено норми процесуального права, через що не було повністю з'ясовано фактичні обставини, що мають значення для розгляду справи, та, як наслідок, прийнято неправильні рішення.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження у справі з ціною позову, шо не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу рзглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали якою закінчено розгляд справи), якщо правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Суди встановили, що 01 лютого 2016 року між позивачем ОСОБА_5 і ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_5 позичила ОСОБА_4 425 000 грн, які він зобов'язався повернути до 25 травня 2016 року, про що складена розписка. ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором не виконав, грошові кошти ОСОБА_5 не повернув.

В обґрунтування заперечень проти позову ОСОБА_4 посилався на вчинення правочину із застосуванням до нього фізичного та психічного тиску з боку позивача, а також на те, що грошові кошти йому не передавалися.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Обґрунтованим є висновок судів про застосовування презумпції правомірності правочину в зв'язку з тим, що відповідач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження недійсності договору позики в судовому порядку.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Апеляційний суд доцільно зазначив, що за своєю природою розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми, у зв'язку з чим обґрунтовано вважав договір позики укладеним сторонами у цій справі.

В касаційній скарзі ОСОБА_4 зазначає те, що в судовому засіданні не було допитано свідків. Дане посилання не заслуговує на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свіченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Суди встановили, що ОСОБА_4 не довів у передбачений процесуальним законом спосіб обставини, на які посилається, та не надав належних і допустимих доказів укладення даного договору позики під впливом насильства.

Таким чином, правильним є висновок судів, що в даній справі рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Підстави вважати, що суди при розгляді справи неправильно застосували норми матеріального права чи допустили порушення норм процесуального права, відсутні.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судамим норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 17 жовтня 2018 року та на постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 січня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат