233 № 233/3887/19
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 листопада 2019 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Мартиненко В. С.,
за участю секретаря судового засідання Ліман С.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
В С Т А Н О В И В:
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи позивач був повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника та не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце його проведення повідомлявся належним чином в порядку, передбаченому п. 19 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, про причини неявки не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов не надав.
Ухвалою Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2019 року постановлено провести заочний розгляд зазначеної справи.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків.
Пунктом 1.6 кредитного договору передбачено, що за надання кредитодавцем позичальнику супутніх послуг, які пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту, позичальник сплачує кредитодавцю плату згідно тарифів, зазначених в Додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору.
Відповідно до п.1.7 кредитного договору сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним вартість супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань позичальника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, визначені в Додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору.
Згідно з п. 2.4 кредитного договору кредит надається позичальнику шляхом перерахування кредиту на поточний (картковий) рахунок позичальника, на який здійснюється зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства-роботодавця.
Пунктом 2.5 кредитного договору визначено, що погашення кредиту позичальником здійснюється шляхом безготівкового перерахування на рахунок, вказаний в п.2.3 договору, та/або шляхом внесення готівки в касу кредитодавця для зарахування на вище зазначений рахунок грошових коштів в сумах та в терміни, визначені в Додатку № 1 до цього договору, що є невід`ємною частиною договору.
Відповідно до п.2.7 зазначеного договору суми грошових коштів, які фактично надійшли на погашення заборгованості позичальника за договором, спрямовуються кредитодавцем на погашення заборгованості позичальника в такій послідовності: в першу чергу погашається заборгованість по простроченим нарахованим процентам за користування кредитом, в другу чергу погашається заборгованість по нарахованим процентам за користування кредитом, в третю чергу погашається заборгованість по простроченій сумі кредиту, в четверту чергу погашається заборгованість по сумі кредиту, в п`яту чергу погашається заборгованість по сплаті інших платежів за договором.
Пунктом 4.1 встановлено, що проценти за користування кредитом нараховуються кредитодавцем щомісячно в останній робочий день звітного місяця (без врахування останнього робочого дня звітного місяця та послідуючих неробочих днів місяця), починаючи з останнього робочого дня попереднього звітного місяця, а також по факту повного погашення кредиту, методом факт/факт за ставкою, визначеною договором, виходячи з 365/366 календарних днів у році. При цьому, при нарахуванні процентів за кредитом день його повернення кредитодавцеві не враховується.
Згідно з п.4.3 кредитного договору проценти за користування простроченою сумою кредиту нараховуються на прострочену суму кредиту за фактичну кількість днів користування кредитом, включаючи день виникнення простроченої заборгованості та не включаючи день погашення такої заборгованості за ставкою, яка визначається як сума ставки, визначеної в п.1.4 договору та 5 процентів річних.
Згідно з відомостями ЄРДПОУ публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-Банк» знаходиться в стані припинення.
Відповідно до ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Порядок припинення юридичної особи в процесі відновлення її платоспроможності або банкрутства встановлюється законом. Особливості припинення банку як юридичної особи встановлюються законом.
Згідно із п.п. г п. 11 ч. 4 ст. 1 ЗУ «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків» приєднання банку за спрощеною процедурою передбачає, зокрема, що не застосовуються положення законодавства щодо завершення приєднання з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо правонаступництва Банку-правонаступника, а також одночасного подання документів для державної реєстрації змін до відомостей про Банк-правонаступник, що містяться у такому реєстрі, та документів для державної реєстрації припинення Банку, що приєднується. Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків Банку, що приєднується, виникає у Банку-правонаступника з моменту, визначеного передавальним актом, затвердженим загальними зборами Банку, що приєднується, та Банку-правонаступника.
Судом встановлено, що у зв`язку з реорганізацією Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк», останнє є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» згідно з п.п. г п. 11 ч. 4 ст. 1 ЗУ «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», що підтверджується витягом з статуту, затвердженим НБУ 11.06.2018 р.
Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені в договорі.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
27.11.2014 року відбулось останнє перерахування заробітної плати на рахунок відповідача. Останнє часткове погашення заборгованості за кредитним договором відбулось 06.11.2014 року, зокрема за тілом кредиту в розмірі 695 грн 00 коп. та за процентами за користування кредитом в розмірі 307,05 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ч. 1 ст. 251, ч. 1 с. 252, ч. 1 ст. 254 ЦК України).
Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251, ч. 2 с. 252 ЦК України).
Оскільки судом встановлено, що сторони передбачили строк дії договору 18.05.2016 року та погодили право банку в односторонньому порядку продовжити його дію на 30 календарних днів у разі наявності заборгованості позичальника по договору на 0-00 годину останнього дня дії договору, суд дійшов висновку про те, що сторонами встановлено строк виконання позичальником свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості - до 17 червня 2016 року.
Наявність умови договору про те, що договір припиняє свою дію у разі виконання позичальником своїх зобов`язань по договору в повному обсязі не спростовує висновків суду, оскільки наявність вказаної умови не свідчить про те, що договором встановлено строк виконання зобов`язання в розумінні статті 251 та 530 ЦК України, що відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15.
Оскільки судом встановлено, що сторони погодили строк виконання позичальником свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості - до 17 червня 2016 року, суд дійшов висновку про те, що нарахування процентів за кредитним договором після спливу вказаного строку припиняється на підставі ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 530 ЦК України, що відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові вказала на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.
Посилання позивача на те, що передбачена п. 4.3 кредитного договору можливість нарахування процентів на прострочену суму кредиту є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦПК України є необґрунтованим, оскільки вказана умова договору не передбачає можливість нарахування таких процентів після строку кредитування.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
У рішенні від 10.11.2011 року Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення Закону ( 1023-12 ), які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону ( 1023-12 ) у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (254к/96-ВР) слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
У розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга означає діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що передбачена п.1.6, п. 1.7 умова кредитного договору щодо надання банку плати (комісії) за надання кредиту в розмірі 1875,00 грн та за зарахування кредитних коштів на поточний (картковий) рахунок позичальника в розмірі 115,63 грн, не може бути визнано додатковою послугою, за яку може бути нарахована така плата.
Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
Таким чином, на підставі ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) п.1.6, п. 1.7 кредитного договору, якими передбачено плату за обслуговування кредиту, є нікчемними з моменту укладення кредитного договору.
Оскільки судом встановлено неправомірне зарахування платежу відповідача в загальній сумі 1990,63 грн (1875,00 + 115,63) на сплату комісійної винагороди за надання кредиту та зарахування кредитних котів на поточний (картковий) рахунок позичальника, суд дійшов висновку про те, що вказана сума грошових коштів має бути віднесена на погашення простроченої заборгованості за процентами в зазначеному розмірі, що відповідає п. 2.7 кредитного договору щодо черговості погашення заборгованості.
- 5251 грн 03 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 18.05.2013 року по 17.06.2016 року,
- 4542 грн 11 коп. - інфляційне збільшення заборгованості за період з 01.07.2016 року по 30.04.2019 року.
В цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним при подачі позову до суду пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 1075,24 грн.
Керуючись ст.ст. 141, 259, 264-265, 273, 279, 280-282, 289, п.п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України,-
В И Р І Ш И В:
Позов Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1075 (однієї тисячі сімдесяти п`яти) гривень 24 копійок.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя