Справа № 352/667/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/1412/19
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його

представника ОСОБА_2 ;

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за поданням заступника начальника Тисменицького РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Коржака Б.Б. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_3 , за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тисменицького районного суду, постановлену головуючим суддею Струтинським Р.Р. 17 вересня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року заступник начальника Тисменицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Коржак Б.Б. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_3 , посилаючись на те, що останній ухиляється від виконання виконавчого листа №352/667/15-ц від 25 серпня 2015 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 589 400 грн боргу та 3 654 грн судових витрат.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 17 вересня 2019 року в задоволенні подання заступника начальника Тисменицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Коржака Б.Б. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зокрема, апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 не підлягає тимчасовому обмеженню у праві виїзду, оскільки факт злісного невиконання останнім своїх боргових зобов`язань підтверджується матеріалами виконавчого провадження. Також, на думку ОСОБА_1 , не відповідає дійсним обставинам справи висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 в погашення боргу з травня 2018 року по даний час із пенсії перерахував йому грошові кошти у сумі 19 000 грн, оскільки дана сума коштів була погашена останнім в межах іншого виконавчого провадження, яке є на виконанні в Івано-Франківському ВДВС. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскарженої ухвали, ОСОБА_1 просить її скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення подання заступника начальника Тисменицького РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Коржака Б.Б. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_3

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Заступник начальника Тисменицького РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Коржак Б.Б. в судове засідання не з`явився з невідомих причин, хоч судове повідомлення було вручено завчасно. Отже, є правові підстави для розгляду справи у його відсутності.

ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній. Додатково позивач ОСОБА_1 зазначив, що боржник не виконує судове рішення, не являється на виклики до державного виконавця, оскільки періодично виїжджає працювати за кордон. При цьому, вказує позивач, ОСОБА_3 свої дійсні доходи не вказує, а 19 000 грн було погашено ним в кінці 2018 року в межах іншого виконавчого провадження. Крім того, ОСОБА_1 пояснив, що державний виконавець не виконав у повному об`ємі свої посадові обов`язки, зокрема: не вжив необхідні заходи для розшуку належних боржнику автомашин, для реалізації рухомого майна, для стягнення з пенсії ОСОБА_3 25% для погашення боргу в межах цього провадження. Вважає, що тільки обмеження ОСОБА_3 у виїзді за кордон буде сприяти виконанню ним судового рішення. Тому ОСОБА_1 та його представник просили ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення подання державного виконавця про обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за кордон.

Представник ОСОБА_3 адвокат Лукінів М.П. доводи апеляційної скарги заперечив, зазначивши, що все нерухоме і рухоме майно, належне боржнику, державний виконавець арештував. Однак, до цього часу це майно у встановленому законом порядку не реалізовано. Представник зауважив, що вини ОСОБА_3 у цьому немає. Вказав також, що на даний час ОСОБА_3 інших доходів, крім пенсії, немає. Але з пенсії боржника стягувались тільки кошти в розмірі 25% для погашення заборгованості перед ОСОБА_1 за іншим судовим рішенням. Крім того, представник боржника вказав, що якщо б державний виконавець діяв належним чином, то з пенсії ОСОБА_3 заборгованість стягувалась за двома виконавчими провадженнями не 25%, а 50%. Представник вважає, що ОСОБА_3 не вчинив ніяких винних дій, які б можна було розцінювати, як ухилення від виконання судового рішення. Вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою, просить залишити її без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні подання заступника начальника Тисменицького РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Коржака Б.Б. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_3 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що державним виконавцем не доведено факт ухилення боржника від виконання судового рішення. З цим висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок розгляду подання державного (приватного) виконавця про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України регулюється статтею 441 ЦПК України.

Так, статтею 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосовано судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

За змістом пункту 19 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року із змінами виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Із змісту цього пункту вбачається, що ухилення боржника від виконання зобов`язань позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Проте, особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

У статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» наведені підстави тимчасової відмови у виїзді за кордон.

Так, згідно пункту 5 частини 1 статті 6 цього Закону право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Разом з тим, сам факт наявності невиконаного рішення суду чи іншого органу боржником не є відповідно до цього Закону підставою для тимчасової заборони виїзду особи за кордон без обов`язкового визначення дій боржника по ухиленню від виконання рішення.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, необхідно з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, слід розуміти як будь-які навмисні, свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо), і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

При цьому, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд зазначає, що таке обмеження є виправданим лише тоді, коли сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Відповідно до другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, що повинен існувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у частині 3 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто, бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Таким чином, апеляційний суд зауважує, що для вирішення питання про обмеження у праві виїзду за межі України боржника згідно вказаних правових норм необхідним елементом є пропорційність втручання у конвенційне право особи на вільне пересування, наявність справедливого балансу між публічним інтересом у демократичному суспільстві щодо належного виконання обов`язкових рішень суду та інших органів чи посадових осіб та гарантій на вільне пересування особи.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні Тисменицького РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області перебуває виконавче провадження №48577032 з виконання виконавчого листа №352/667/15-ц від 25 серпня 2015 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 589 400 грн боргу та 3 654 грн судових витрат (а.с. 136).

На підставі зазначеного вище виконавчого листа 01 вересня 2015 року старшим державним виконавцем ВДВС Тисменицького РУЮ Вацебою О.Б. було відкрито виконавче провадження та надано боржнику строк для добровільного виконання рішення сім днів з дня одержання постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с.135).

Також встановлено, що заступником начальника Тисменицького РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Коржаком Б.Б. в межах даного виконавчого провадження 29 травня 2019 року було винесено постанову про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_3 . Із змісту даної постанови вбачається, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 щомісячно слід здійснювати відрахування з пенсії у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу 652 559,40 грн (а.с.144).

Крім того, слід зазначити, що в суді першої інстанції заступник начальника Тисменицького РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Коржак Б.Б. пояснив, що для погашення боргу в межах згаданого виконавчого провадження вживаються заходи для реалізації майна боржника ОСОБА_3 .

Апеляційний суд встановив, що погашення із пенсії боржника боргу в користь ОСОБА_1 у загальному розмірі 19 000 грн відбулось в межах іншого виконавчого провадження, яке є на виконанні в Івано-Франківському ВДВС. Стягнення коштів в користь ОСОБА_1 могло відбуватись і в межах цього виконавчого провадження, якби державним виконавцем було своєчасно здійснено всі необхідні та передбачені законом дії. Однак, стягнення коштів в межах цього виконавчого провадження було розпочато значно пізніше, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією постанови про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_3 від 29 травня 2019 року в межах виконавчого провадження №48577032 (а.с.144).

З огляду на вищезазначене, а також враховуючи те, що доказів умисного ухилення ОСОБА_3 від виконання судового рішення державним виконавцем не було надано, рішення про стягнення боргу виконується, апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для обмеження у праві виїзду ОСОБА_3 за межі України без вилучення паспорта.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують, а тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тисменицького районного суду від 17 вересня 2019 року в даній справі без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк