Провадження № 2/761/4390/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Пірак М.В.,

за участі представника позивача Горбенко І.М. ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_2 , який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Представник ШРДА звернувся до суду з даним позовом, зважаючи на наступне. Розпорядженням Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації від 10.2.2010 р. № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» затверджено перелік підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, згідно з додатками 1-10 до цього розпорядження. Так, будинок АДРЕСА_1 передано до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Позивачем встановлено факт проживання ОСОБА_2 та доньки останнього у квартирі АДРЕСА_1 зазначеного будинку за відсутності правових підстав. Квартира не приватизована, в помешканні згідно ордеру від 08.08.21972 року проживав ОСОБА_5 і був знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю. За життя наймача між ним тв. відповідачем було укладено договір найму житла, що і стало підставою для вселення ОСОБА_2 до квартири та реєстрації 26.05.2009 р. В подальшому, а саме 23.02.2016 р. в квартирі було зареєстровано і доньку відповідача. Ордер, який є єдиною підставою для проживання в квартирі ОСОБА_2 не надавався, надані житлово-комунальні послуги не сплачуються, отже відповідач зайняв житлове приміщення незаконно. Зважаючи на такі обставини, позивач просить суд виселити ОСОБА_2 та його доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Провадження у справі відкрито 24.06.2016 р., справу призначено до розгляду в загальному порядку, відповідачу запропоновано надати письмові заперечення проти позову та послатися на докази, якими вони обґрунтовуються.

У липні 2016 р. позивачем було подано уточнену позовну заву, відповідно до якої представник ШРДА просив суд виселити ОСОБА_2 та його доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та його доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27.11.2017 року за розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-1346 здійснено повторний автоматизований розподіл даної цивільної справи.

27.11.2017 р. винесено ухвалу про прийняття справи до провадження, призначено її розгляд .

23.02.2018 р. у судовому засіданні, у зв`язку із набранням чинності змін до ЦПК України, вирішено питання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву. Відповідачем зазначено, що позов є безпідставним у задоволенні вимог ШРДА має бути відмовлено. Право позивача на проживання у спірній квартирі виникло у зв`язку із укладанням із ОСОБА_5 договору найму. Після смерті ОСОБА_5 відповідач визнав його борги за комунальні послуги, уклав договір № 144604 від 19.02.2016 р. з комунальним концерном «Центр комунального сервісу» про надання розстрочки по сплаті заборгованості. На даний час відповідач, та його донька проживають у квартирі і сплачують комунальні послуги. ОСОБА_2 понад вісім років проживає в помешканні, зареєстрований за зазначеною адресою та добросовісно виконує обов`язки наймача і відповідно до положень ст. 824 ЦК України може бути наймачем приміщення.

Представник Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації надав пояснення з яких вбачається, що третя особа не підтримує заявлені вимог. Зазначає, що У квартирі АДРЕСА_1 проживає відповідач та його неповнолітня дитина ОСОБА_4 , 2006 року народження. Квартира перебуває у стані ремонту. У дитини окрема кімната, яка обладнана меблями, особистими речами дитини.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити.

Відповідач, його представник заперечували щодо задоволення позову. Пояснили, що ОСОБА_2 та його донька мають право проживати у спірній квартирі де обидва зареєстровані. Вимоги ШРДА є безпідставними.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази, та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Встановлено, що відповідно до Розпорядження Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації від 10.2.2010 р. № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві», будинок АДРЕСА_1 належить до сфери управління Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації.

Також встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 проживають і зареєстровані, що підтверджується довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу», ОСОБА_2 з 26.05.2009 р. та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 23.02.2016 р.

Як свідчать матеріали справи, квартира АДРЕСА_1 надавалась для проживання ОСОБА_6 та членам його родини, в тому числі і ОСОБА_5 відповідно до ордеру виданого на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 24.07.1972 р. № 965.

На підставі рішення № 113/1 виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів м. Києва особовий рахунок на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 переведено на ім`я ОСОБА_5 .

Разом з тим, як свідчать матеріали справи між наймачем спірної квартири, яка не є приватизованою, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 16.05.2009 р. було укладено договір відповідно до якого власник особового рахунку квартири ОСОБА_5 надає, а ОСОБА_2 приймає у користування квартиру АДРЕСА_1 .

Як встановлено у судовому засіданні і підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві 11.02.2016 р., ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Представник ШРДА вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 незаконно займають квартиру, а тому є необхідність їх виселити без надання іншого приміщення та здійснити зняття з реєстраційного обліку.

В свою чергу відповідача, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки вказує на незаконність і безпідставність заявлених вимог.

За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до приписів ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

За положеннями ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Разом з тим, і це не заперечується представником позивача, ОСОБА_2 та в подальшому його донька були вселенні в квартиру на підставі договору укладеного з наймачем ОСОБА_5 , проживають в квартирі, зареєстровані за зазначеною адресою.

ОСОБА_2 отримує рахунки про сплату комунальних послуг, уклав 19.02.2016 р. договір № 144604 з КК «Центр комунального сервісу» про надання розстрочки по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «Мак Кенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п.40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до ст. ст. 116, 132 ЖК України. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В судовому засіданні не встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , а в подальшому і неповнолітня ОСОБА_4 вселились до спірної квартири з порушенням встановленого законом порядку, при цьому судом встановлено, що відповідач та неповнолітня ОСОБА_4 тривалий час користуються цим житлом.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні, і це не спростовано представником позивача ОСОБА_2 та його дитина не забезпечені іншим житлом.

Згідно до приписів ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав та охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. В судовому засіданні представник третьої особи повідомив, що з народження малолітня відповідачка ОСОБА_5 проживає у вказаній кімнаті гуртожитку, про що свідчить також і медична документація дитини.

Виходячи з наведене, з огляду на підстави вселенні відповідача у спірне житло, оцінивши надані у встановленому ЦПК України порядку докази, суд приходить до висновку, що право користування відповідачами вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції, при цьому виселення відповідачів із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла (аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постанові по справі № 521/10070/14-ц), а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись 2-5,11-13,141,196, 258,259,263,268,352,354 ЦПК України, ст. ст. 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. 10 Загальної декларації прав людини; ст. ст. 310, 311,411 ЦК України, ст.ст. 9,116, 132 ЖК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_2 , який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень цього Кодексу протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: