ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 640/4777/17

Провадження № 22-ц/818/1051/19

13 березня 2019 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря - Дашковської Н.К.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа Харківська міська рада

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 листопада 2018 року у складі судді Ніколаєнко І.В. по справі № 640/4777/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Харківська міська рада про визнання права власності на частину житлового будинку,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Харківська міська рада про визнання права власності на частину житлового будинку.

В обґрунтування вимог посилається на те, що її батькові ОСОБА_3 належала 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_1. Інша половина жилого будинку належала його батькам-ОСОБА_3. та ОСОБА_4 Після їх смерті її батько успадкував ще 3/12 частин житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року її батько ОСОБА_3 помер. Після його смерті нею успадковано 3/4 частинижитлового будинку по АДРЕСА_1

ОСОБА_2 спадкові права не оформив і його право на 1/4 частину спірного житлового будинку залишилось відкритим. У будинку він не проживає більше десяти років, ніяких речей після себе не залишив. Останній запис в будинковій книзі відносно відповідача зроблений 05 лютого 1986 року після звільнення його з місць позбавлення волі.

19 лютого 1988 року нотаріус Восьмої ХДНК направляла лист на ім'я ОСОБА_2 з пропозицією оформити свої спадкові права, однак лист відповідач не отримав, оскільки в будинку не проживав.

З 1996 року усім жилим будинком по АДРЕСА_1 фактично володів її батько, а після його смерті -вона.

Просить визнати за нею право власності на 1/4 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 у порядку набувальної давності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився.

Представник третьої особи Харківської міської ради просив задоволенні позовних вимог відмовити. Позивачем зазначено, що 1/4 частина домоволодіння по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 ОСОБА_1 усвідомлювала, що частина спірного житлового будинку належить на праві власності іншій особі, а тому підстав для визнання права власності в порядку набувальної давності не має.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 13 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачці відомий власник частини спірного житлового будинку - ОСОБА_2, тому підстав для визнання права власності за набувальною давністю немає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Відповідач не є власником спірної частини житлового будинку, а тому наявні підстави для визнання права власності за набувальною давністю.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідив матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами 9/12 частин житлового будинку АДРЕСА_1 перебувало у власності ОСОБА_3 - батька позивачки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 травня 2016 року, виданого державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 отримала в спадщину3/4 частки у праві спільної власності на житловий будинок літ. "А-1", з прибудовами загальною площею 87,7 кв.м., житловою площею 51,4 кв.м. по АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель: вбиральня літ. "Ж", літня кухня літ. "З", льох літ. "И", сарай літ. "К", огорожа №1, 2, 4, 8; дворовий водопровід № 7.

Згідно листа від 19 лютого 1988 року державного нотаріуса Восьмої харківської державної нотаріальної контори, адресованого ОСОБА_2, відповідача повідомлено про можливість отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті його батьків у житловому будинку, яка залишилась неоформленою.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що позивачці відомий власник спірної частини житлового будинку - ОСОБА_2, а тому відсутні підстави для визнання права власності за набувальною давністю.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

При цьому слід враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що право власності на спірну частину будинку не було належним чином оформлено ОСОБА_2, наразі його місце перебування після звільнення з місць позбавлення волі не відомо.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 зазначала, що зараз відповідачу виповнилось б 77 років і весь цей час - з 1988 року - їй нічого про місце його перебування не відомо. Знає, що він був одружений, шлюб розірвано, має доньку. Однак, і про неї їй нічого не відомо; стосунки вони не підтримували.

Тобто, вважати майно таким, що немає власника - не можна.

За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на зазначене приміщення на підставі вимог статті 344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують. Рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права; підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 листопада 2018 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 березня 2019 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко