Провадження № 2/161/3811/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2019 року м.Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого - судді Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря - Петрової В.О.,

представника позивача - ОСОБА_3.,

представника відповідача - Гаврилюка Д.Ю.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу №161/16013/19 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньгаз збут" про перерахунок спожитого газу в рахунок майбутніх платежів,

В С Т А Н О В И В:

23 вересня 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є побутовим споживачем газопостачання, яке здійснюється відповідачем.

Вказує, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 березня 2019 року №826/9665/16 визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 315 від 27 квітня 2016 року "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2015 року № 758" з моменту її прийняття, а саме з 27.04.2016 року.

Зазначає, що у зв`язку з вищенаведеним, позивач оплачував послуги газопостачання за завищеними тарифами.

Посилаючись на те, що сплачені ним кошти є безпідставно набутим майном, керуючись ст.1212 ЦК України, позивач просить суд зарахувати в рахунок майбутніх платежів ОСОБА_2 кошти в розмірі 7 963,20 грн. за надання послуг з постачання природного газу в будинок АДРЕСА_1 , оскільки підстава, на якій вказані кошти були набуті відповідачем, згодом відпала.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Наполягав на тому, що позов заявлений саме з підстав визначених у ст.1212 ЦК України.

Представник відповідача у письмовому відзиві та судовому засіданні позовні вимоги заперечив.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивач є побутовим споживачем газу у будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 ,.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 березня 2019 року №826/9665/16, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2019 року, визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 315 від 27 квітня 2016 року "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2015 року № 758" з моменту її прийняття, а саме з 27.04.2016.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

У постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року №910/500/15-г міститься наступний правовий висновок.

Частиною першою статті 1212 і пунктом 1 частини першої статті 1214 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. Із цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не повязаний договірними правовідносинами щодо речі.

Таким чином, можна дійти висновку, що кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Із зазначеної правої позиції Верховного Суду України слідує, що повернення речей, які визначені родовими ознаками, зокрема і грошей, з підстав визначених у ст.1212 ЦК України можливе, лише якщо набувач речей та особа, яка вважає себе потерпілою, не перебувають у договірних правовідносинах щодо таких речей. В такому випадку між особою, яка безпідставно набула майно, та потерпілої особою виникає кондикційне зобов`язання.

У розглядуваному випадку між сторонами наявні договірні правовідносини з приводу постачання природнього газу. Отже, між сторонами не існує позадоговірних відносин з приводу предмету спору, а тому і не могло виникнути кондиційне зобов`язання, як це передбачено ст.1212 ЦК України.

Щодо посилань позивача на той факт, що умови договору між сторонами визнані недійсними суд зауважує, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 березня 2019 року №826/9665/16 визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 315 від 27 квітня 2016 року, тобто підзаконний нормативно-правовий акт.

Рішення суду стосовно визнання недійсними окремих положень договору про газопостачання, який укладений між позивачем та відповідачем, не існує, а позивач з такими позовом до суду не звертався.

Не є вищенаведений договір, або його окремі положення, нікчемними в силу закону, оскільки чинним законодавством не передбачено таких правових наслідків для цього виду правочинів з підстав скасування підзаконних нормативно-правових актів, які регулюють тарифну політику у державі.

Крім того слід зазначити, що відносини між сторонами врегульовані також Кодексом газорозподільних систем, який затверджений Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2494, і яким передбачений порядок компенсації споживачу завданих збитків та перерахунок наданих послуг.

Однак, з будь-яких інших підстав, інакше як з посиланням на приписи ст.1212 ЦК України, позивач позовних вимог не заявляв, а навпаки, у відповіді на відзив та у судовому засіданні його представник наполягав на тому, що вважає сплачені відповідачу кошти саме безпідставно набутим майном, як це передбачено ст.1212 ЦК України, та звернувся до суду саме з цієї підстави.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, який закріплений у ст.13 ЦПК України, суд не має права вийти за межі заявленого позивачем предмету та підстав позову, а тому відмовляє у задоволенні позову, оскільки між сторонами не виникло кондиційного зобов`язання, яке передбачено ст.1212 ЦК України, бо правовідносини між сторонами є договірними, а сам договір із постачання природнього газу сторонами не оспорювався, недійсним в частині не визнавався і не є нікчемним в силу закону.

Зазначене, не позбавляє позивача права звернутися до суду із тим же предметом позову, але з іншої підстави для нього.

Керуючись ст. 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньгаз збут" про перерахунок спожитого газу в рахунок майбутніх платежів -відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Волиньгаз збут", місце знаходження: 43025, м. Луцьк, вул. І. Франка, 12, .

Повний текст рішення складено

та підписано 29.11.2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк