Єдиний унікальний номер 233/2886/19 Номер провадження 22-ц/804/2956/19
Номер провадження 22-ц/804/2956 /19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії:

судді -доповідача: Новікової Г.В.,

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2019 року у цивільній справі № 233/2886/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що з 18 липня 2016 року по 17 липня 2017 року вона працювала у Публічному акціонерному товаристві «Українська залізниця» начальником дільниці виробничого підрозділу «Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати їй заробітну плату, хоча продовжував її нараховувати.

Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року становить 27745,96 грн. (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 22133,60 грн.), що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи. Однак ця довідка не засвідчена печаткою відповідача у зв`язку з вилученням печаток із структурних підрозділів, що залишилися на непідконтрольній органам державної влади території. Отримати належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати вона не може. Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у регіональній філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Добровільно сплатити їй заборгованість по заробітній платі відповідач відмовляється.

Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 22133,60 грн..

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 18 липня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. З АТ "Українська залізниця" на користь позивачки стягнуто заборгованість по заробітній платі з березня по липень 2017 року в сумі 20 038,32 грн. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

В апеляційній скарзі представник АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивачки. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції прийнято рішення з порушенням норм матеріального права, оскільки не в повній мірі з`ясовані обставини, які мають значення для справи.

Зазначає, що у зв`язку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів АТ «Укрзалізниця» розташованих, зокрема, у містах Донецьк, Ясинувата, Дебальцеве, Луганськ тощо, у відповідача з 20.03.2017 року відсутній доступ до документації підприємства. За цим фактом порушено кримінальне провадження.

Підтвердженням наявності заборгованості по заробітній платі є первинні бухгалтерські документи, які в даному випадку відсутні, так як залишилися на непідконтрольній території, таким чином у відповідача немає можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт а також немає можливості здійснити нарахування заробітної плати.

Висновком торгово-промислової палати від 16.01.2018 року засвідчено настання обставин непереборної сили, що унеможливило виконання відповідачем обов`язків виплати заробітної плати і є підставою для звільнення від відповідальності зобов`язаної сторони.

Зауважує, що сам по собі факт звільнення позивача 17.07.2017 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування в трудових відносинах.

Посилаючись на ст. 117 КЗпП, звертає увагу на те, що позивачка у розрахунку доданому до позовної заяви порушила вимоги чинного законодавства під час визначення періоду, за яким обчислюється середня заробітна плата.

Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, ціна позову складає 22 133, 60 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових правовідносинах. 17.07.2017 року була звільнена за скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується записами в трудовій книжці.

В підтвердження позовних вимог позивачкою надано довідку на бланку відповідача за підписом бухгалтера ОСОБА_2 , з якої вбачається, що з березня по липень 2017 року їй була нарахована заробітна плата в розмірі 27745,96 грн., у тому числі: березень - 5108,94 грн., квітень - 3419,57 грн., травень - 3419,57 грн., червень - 7727,64 грн., липень - 8070,24 грн..

Сума до виплати визначена в розмірі 22133,60 грн., у тому числі: березень - 4062,55 грн., квітень - 2719,18 грн., травень - 2719,18 грн., червень - 6144,90 грн., липень - 6487,79 грн.

Видатковим касовим ордером №2253 від 18.09.2017 року підтверджено виплату позивачці заробітної плати за першу половину березня 2017 року в сумі 2095,28 грн., який відповідає розміру її нарахування до виплати,зазначеному в довідці від 06.06.2019 року №495/1 ( а.с.50).

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні з позивачкою не провів остаточного розрахунку за період з березня по липень 2017 року та обґрунтовано стягнув на користь позивачки суму заборгованості.

Висновок суду підтверджується наданим позивачкою оригіналом довідки про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, згідно якої за період з березня по липень 2017 року їй була нарахована заробітна плата в розмірі 27 745,96 грн., сума до виплати визначена в розмірі 22 133,60 грн.

За першу половину березня 2017 року ОСОБА_1 отримала 18 вересня 2017 року заробітну плату у розмірі 2095,28 грн., що підтверджується відповідним касовим ордером та визнається сторонами.

Таким чином, суд обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами надану позивачем довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за березень-липень 2017 року.

Розрахунок заборгованості ніким не оскаржується, а тому і його правильність судом апеляційної інстанції не перевірялася.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заперечуючи проти позову з тих підстав, що відсутні первинні документи для нарахування заробітної плати, в тому числі і табелів обліку використання робочого часу, відповідач нічим не спростував недостовірність наданих позивачем розрахунків заробітної плати за березень-липень 2017 року та наявність заборгованості по заробітній платі перед позивачем. Не спростовано також те, що посадові особи, які підписали надані позивачем документи, не були працівниками відповідача.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 із стягненням з відповідача на користь позивачки заборгованості із заробітної плати у розмірі 20038,32 грн. ( 22133,60 грн. грн. - 2095,28 грн.).

Рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, вимогам матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість виконання своїх зобов`язань через настання форс-мажорних обставин, які було засвідчено Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно з ст.4 КЗпП України, законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина 1 ст.9 ЦК України, кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема і трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами

Наданий до суду апеляційної інстанції Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.

Доводи відповідача, щодо відсутності первинної документації, що унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються до уваги з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Типові форми первинного обліку використовуються з метою обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час та інших показників, необхідних для складання форм державних статистичних спостережень з праці.

Зокрема, типова форма N П-5 "Табель обліку використання робочого часу" надається як рекомендована для застосування і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці.

Крім того, як вказано в Постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 243/5469/17, провадження № 61-94св17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця.

Заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій.

Що стосується посилань апелянта на ст. 117 КЗпП та доводів про те, що позивачка у розрахунку доданому до позовної заяви порушила вимоги чинного законодавства під час визначення періоду, за яким обчислюється середня заробітна плата, слід зазначити, що позивачка не долучала до матеріалів справи таких розрахунків, предметом розгляду зазначеної справи було саме стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а не стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,що не враховано відповідачем.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 22133, 60 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року при відкритті провадження було зупинено дію оскаржуваного рішення. Оскільки апеляційне провадження закінчено,то дія рішення підлягає поновленню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 18 липня 2019 року залишити без змін.

Відновити дію рішення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: