П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., КУШТАНА Б.П.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/10045/17 за позовом Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 9 серпня 2019 року, повний текст якого складено 19 серпня 2019 року, головуючий суддя Фазикош О.В., -

встановив:

11.10.2017 Перечинська районна кредитна спілка «Тур`я» (КС «Тур`я») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу. Позов мотивувався наступним.

За договором кредиту-поруки від 31.07.2008 № 291/1 КС «Тур`я» надала ОСОБА_1 кредит у сумі 50000,00 грн зі сплатою за нього 45% річних і строком по 30.07.2011. Виконання зобов`язань позичальником було цим же договором забезпечено порукою ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Договором було передбачено, зокрема, що: додаткові відсотки за користування кредитом нараховуються і сплачуються і після закінчення строку договору (п. 2.3. договору) у разі, якщо у позичальника існує прострочена заборгованість з відповідного платежу (п. 2.4.); поручитель поручається за виконання позичальником зобов`язання і відповідає перед кредитодавцем у повному обсязі солідарно із позичальником протягом 10 років з дня укладення договору, але не раніше виконання всіх зобов`язань за ним (п. 5.1.); позовна давність за договором сторонами встановлена у 10 років (п. 8.1.).

Кредитор виконав своє зобов`язання, надав кредит, тоді як позичальник своє порушив, останній за часом платіж здійснив у сумі 500,00 грн 19.11.2008 і спричинив виникнення заборгованості, яка станом на 14.08.2017 визначається в сумі 246609,73 грн, з яких борг: за сумою кредиту 49064,38 грн, за відсотками 197545,35 грн.

Боржник відповідальний за виконання свого зобов`язання і не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання (ст.ст. 525, 526, 610, 625, 1054 та інші норми ЦК України).

Посилаючись на ці обставини, на право вимагати стягнення боргу солідарно з позичальника і поручителів, позивач просив стягнути на його користь солідарно з відповідачів заборгованість у сумі 246609,73 грн і покласти на них судові витрати.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 04.02.2019 позов КС «Тур`я» про солідарне стягнення боргу в частині вимог до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 залишено без розгляду з підстави, передбаченої ст. 257 ч. 1 п. 5 ЦПК України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 09.08.2019 пред`явлений до ОСОБА_1 позов задоволено, стягнуто на користь КС «Тур`я» з ОСОБА_1 борг у сумі 246609,73 грн, а також стягнуто на користь держави 1762,00 грн судового збору.

Задовольняючи пред`явлений до позичальника позов повністю, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, в тому числі, з наявності підстав для нарахування відсотків за договором, строк дії якого був установлений у десять років з дня укладення.

Відповідачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Стецяк Т.І., рішення суду оскаржила як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. У скарзі наводить такі доводи.

Суд дійшов невірного висновку про дію кредитного договору протягом 10 років з дня його укладення, оскільки строк кредитування становив з 31.07.2008 до 30.07.2011, а 10 років становив визначений договором строк позовної давності.

Відсотки були нараховані позивачем поза межами строку дії кредитного договору за відсутності для того правових підстав.

Положення п. 8.1. договору щодо збільшення тривалості позовної давності є невизначеними щодо того, на які умови договору вони розповсюджуються та яких прав і обов`язків позичальника чи поручителів вони стосуються, тому спілка не вправі була вимагати борг через 9 років після укладення договору і через 6 років після закінчення строку його дії.

Вимогою від 20.12.2011 кредитор змінив строк дії договору, оскільки протягом 7 днів з дня отримання вимоги позичальник повинен був виконати зобов`язання за договором повністю. З огляду на це, строк звернення кредитора до суду з позовом сплив у 2014 році. Відповідачка просила застосувати позовну давність.

Сторона просить рішення суду скасувати і в позові до позичальника відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Стецяк Т.І., яка апеляцію підтримала, представника позивача КС «Тур`я» Качко В.С., яка скаргу не визнала, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо кредитних зобов`язань у редакції, що була чинною на час їх виникнення.

Відповідно до положень ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 610-612, 614, 622-625, 1050, 1054 ЦК України, цивільні права та обов`язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; позичальник зобов`язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобов`язання; особа здійснює свої права та виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається.

Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України), правомірність правочину презюмується, договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 204, 629 ЦК України). Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором (ст.ст. 536, 626, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ЦК України).

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

За правилами ЦК України про позовну давність загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а до вимог про стягнення неустойки, застосовується позовна давність тривалістю в один рік; позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін шляхом укладання договору в письмовій формі; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до боржника, після переривання перебіг позовної давності починається заново; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо); позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 259 ч. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 264, ст. 266, ст. 267 ч.ч. 1-4 ЦК України).

Сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

31.07.2008 КС «Тур`я» уклала із ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_3 договір кредиту-поруки № 291/1, за яким надала ОСОБА_1 кредит у сумі 50000,00 грн зі сплатою за нього 45% річних і строком по 30.07.2011, виконання зобов`язань позичальником цим же договором було забезпечено порукою ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (а.с. 4-5, 8). Умови договору передбачали, зокрема, що:

за користування кредитом сплачуються відсотки, зазначені в розрахунку (п. 2.3. договору) із розрахунку 45% річних, а також інші відсотки у випадках, передбачених договором (п. 1.3.);

розрахунок (графік платежів) зазначається у даному пункті або у додатку «А» до договору (п. 2.3.);

додаткові відсотки за користування кредитом нараховуються і сплачуються і після закінчення строків, визначених у п. 2.3. договору, у разі, якщо у позичальника існує прострочена заборгованість з відповідного платежу (п. 2.4.);

зобов`язання за даним договором припиняються після сплати в повному обсязі: додаткових відсотків (у разі настання випадків, визначених договором), відсотків за користування кредитом та повернення суми кредиту (п. 3.2.);

позовна давність за договором сторонами встановлена у 10 років (п. 8.1.).

Додаток «А» до договору (таблиця розрахунку кредиту) передбачав графік щомісячних платежів починаючи з 31.08.2008 і закінчуючи 31.07.2011 (а.с. 8).

З картки платежів за кредитним договором (розрахунку боргу) убачається, що позичальник ОСОБА_1 порушила свої зобов`язання за договором і спричинила виникнення боргу, що його кредитор визначив станом на 14.08.2017 у сумі 246609,73 грн, де борг: за сумою кредиту 49064,38 грн, за відсотками 197545,35 грн (а.с. 6).

Розрахунком боргу зафіксовано, що останній за часом платіж позичальник здійснив у сумі 500,00 грн 19.11.2008, після цього платежі не фіксуються. Борг за відсотками розрахований за ставкою 45% річних за весь час з моменту укладення кредитного договору, який включає період дії договору (строк кредитування з 31.07.2008 по 30.07.2011) і період після закінчення строку дії договору (з 31.07.2011 по 14.08.2018). При цьому, розрахунок боргу містить лише чотири записи, які відповідають датам: видачі кредиту (31.07.2008), двох платежів (27.08.2008 і 19.11.2008) і даті, на яку здійснено розрахунок боргу (14.08.2017), та відображають заборгованість на ці дати, в тому числі, станом на 19.11.2008 за сумою кредиту 49064,38 грн і за відсотками 4581,19 грн та станом на 14.08.2017 за сумою кредиту 49064,38 грн і за відсотками 197545,35 грн.

Таким чином, розрахунок заборгованості, який би відображав динаміку її виникнення та нарахування відповідних складових боргу у взаємозв`язку з умовами договору, зокрема, щодо періодичних платежів, і в усякому разі розрахунок заборгованості, який би підтверджував борг за відсотками за період з 20.11.2008 по 14.08.2017 у справі відсутній.

Далі. Істотні умови договору кредиту-поруки від 31.07.2008 № 291/1 сторони сформулювали в спосіб, який не відповідає вимогам щодо належного врегулювання спірних правовідносин та правової визначеності.

КС «Тур`я» пред`явила до стягнення борг за відсотками, розрахований за ставкою 45% річних за весь час з моменту укладення кредитного договору і до моменту визначення остаточної суми заборгованості. При цьому, позивач виходив із того, що за цією ставкою нараховані відсотки як у межах строку дії договору, так і додаткові відсотки за користування кредитом після закінчення строку дії договору.

Однак, за дослівним змістом умов, зафіксованих у п. 1.3. і п. 2.4. договору, за ставкою 45% річних нараховуються саме відсотки за користування кредитом у межах строку дії договору, а інші відсотки (додаткові відсотки) нараховуються і сплачуються після закінчення строку дії договору в разі, якщо у позичальника існує прострочена заборгованість з відповідного платежу. Крім того, у межах строку дії договору відсоткова ставка могла бути «збільшена на 180% річних» у разі несвоєчасної сплати місячних платежів (п. 4.4. «а» договору). Тобто, йдеться про різні відсотки. Ставка, за якою нараховуються чи повинні нараховуватися інші відсотки (додаткові відсотки), попри такі умови договором не визначена, а застосування для нарахування додаткових відсотків ставки у 45% річних не ґрунтується на умовах договору, не передбачається ними з відповідним формулюванням, застосування такої ставки за аналогією з базовою ставкою не ґрунтується на законі та/або договорі.

Зрештою, вказуючи в договорі, що додаткові відсотки нараховуються в разі, якщо у позичальника існує прострочена заборгованість з відповідного платежу, сторони договору передбачили розрахунок таких відсотків саме щодо кожного несплаченого платежу відповідного виду (заборгованість за платежами з повернення суми кредиту та зі сплати відсотків за кредитом) у відповідній динаміці та з відповідної бази. Такого розрахунку позивач не надав, а наявний в справі розрахунок за період з 31.07.2008 по 19.11.2017 не виконаний належним чином, в тому числі, з 20.11.2008 по 14.08.2017 за увесь майже дев`ятирічний період відсутній як такий.

При вирішенні вимог щодо стягнення процентів, комісії, неустойки має значення строк виконання відповідного зобов`язання. Верховний Суд у постановах від 16.01.2018 у справі № 305/1133/15-ц, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц і в інших постановах сформулював правові позиції, за змістом яких, зокрема:

стягнення процентів у розмірі, передбаченому договором, поза межами договору, в тому числі, з урахуванням зміни кредитором строку виконання основного зобов`язання, законом не передбачено; право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України;

в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання; кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Тож право кредитора на пред`явлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов`язку пред`явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення відповідних вимог.

Позивач визначив і пред`явив до стягнення відсотки, нараховані за період з 31.07.2008 по 14.08.2017, де період з 31.07.2011 після закінчення строку дії договору. Нарахування відсотків за базовою ставкою у 45% річних у такий спосіб безпідставне, після закінчення строку договору правових підстав для нарахування, сплати, стягнення відсотків за передбаченою договором ставкою немає.

Сторони кредитного договору використали передбачене законом право збільшити позовну давність до десяти років з моменту підписання договору, тож враховуючи, що договір був укладений і кредит був виданий 31.07.2008, а позов був пред`явлений 11.10.2017, кредитор реалізував своє право на судовий захист у межах позовної давності. Доводи апеляції щодо неналежної правової визначеності умов договору про збільшення тривалості позовної давності необґрунтовані, позаяк ці умови сформульовані ясно, недвозначно, стосуються всіх сторін договору і ніким у належний процесуальний спосіб не спростовані.

У контексті питання про позовну давність у взаємозв`язку з доводами апеляції про сплив позовної давності у 2014 році внаслідок зміни кредитором строку дії договору шляхом надіслання боржнику вимоги від 20.12.2011 про сплату боргу (а.с. 15) апеляційний суд зауважує, що ці доводи апеляції необґрунтовані. Вимога від 20.12.2011 не змінила і не могла змінити строку дії договору, який закінчився до її надіслання 30.07.2011, а тому не має правового значення як обставина, що зумовлює зміну строку договору та дострокове стягнення боргу.

Насамкінець, щодо питань позовної давності та строку дії договору колегія суддів констатує, що суд першої інстанції зробив у рішенні суперечливі висновки. Так, суд одночасно зазначив, що «термін кредиту становив 36 місяці з 31.07.2008 року по 30.07.2011 року» і що «умовами договору передбачено строк дії договору десять років з дня укладення договору… позов поданий в межах строку дії договору». Тим часом, відповідно до умов договору строк його дії становив з 31.07.2008 по 30.07.2011, із настанням останньої дати спливав строк кредитування, позичальник повинен був виконати свої зобов`язання в повному обсязі: повернути отриманий кредит, сплатити відсотки за користування ним, а також інші належні з нього платежі за наявності підстав для того. Указаний десятирічний строк є строком позовної давності строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України), а не строком дії кредитного договору. Тож відповідний висновок суду першої інстанції, який по суті ототожнив строк дії договору зі строком позовної давності, помилковий.

За таких обставин, позов є обґрунтованим і доведеним лише в частині стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за сумою кредиту (49064,38 грн) і за відсотками в сумі 4581,19 грн, тобто, в частині, що є доведеною з урахуванням фіксації оплати позичальником за договором і не спростованою відповідачкою по суті. В цій частині відповідачка не довела відсутності своєї вини в порушенні зобов`язання. Решта позовних вимог необґрунтовані, не доведені, мають характер недопустимих у доказуванні припущень (ст. 81 ч. 6 ЦПК України) і суд першої інстанції не мав належних підстав для їх задоволення.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду в частині стягнення відсотків у сумі 192964,16 грн скасувати, у цій частині в позові до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити, а в іншій частині залишити на підставі ст. 375 ЦПК України рішення суду в межах доведеного позивачем і не спростованого відповідачкою без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 9 серпня 2019 року в частині стягнення відсотків у сумі 192964,16 грн (сто дев`яносто дві тисячі дев`ятсот шістдесят чотири гривні 16 коп.) скасувати, у цій частині в позові Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я» до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити, рішення суду в частині задоволення інших вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я» боргу за договором кредиту-поруки від 31.07.2008 № 291/1 у сумі 53645,57 грн (п`ятдесят три тисячі шістсот сорок п`ять гривень 57 коп.), з яких 49064,38 грн борг за сумою кредиту і 4581,19 грн борг за відсотками, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 4 грудня 2019 року.

Судді