Постанова

Іменем України

14 січня 2019 року

м. Київ

справа № 641/6859/16-ц

провадження № 61-34800 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідачі: дочірнє підприємство «А.Є.Т. Джоін ап!», фізична особа -підприємець - ОСОБА_6;

представник дочірнього підприємства «А.Е.Т. Джоін ап!»- Гогітідзе Георгій Ніазович;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Колтунової А. І., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до

фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (далі - ФОП

ОСОБА_6), дочірнього підприємства «А.Є.Т. Джоін ап!» (далі - ДП «А.Є.Т. Джоін ап!») про захист прав споживача, відшкодування майнової та моральної шкоди за невиконання договору про надання туристичних послуг.

Позовна заява мотивована тим, що 15 травня 2015 року між нею та

турагентом - ФОП ОСОБА_6, яка діяла за дорученням туроператора -

ДП «А.Є.Т. Джоін ап!», було укладено договір на туристичне обслуговування, за умовами якого відповідач зобов'язався надати їй та сім'ї туристичні послуги

з подорожі до Арабської Республіки Єгипет у період з 21 травня 2015 року до

31 травня 2015 року, а саме: організації проживання в готелі «Continental Plaza» та перельоту Харків-Шарм-Ель-Шейх.

Цього ж дня вона передала ФОП ОСОБА_6 в якості передоплати частину грошових коштів у розмірі 4 540 грн для бронювання зазначеного туру.

19 травня 2015 року вона передала ФОП ОСОБА_6 залишок грошових коштів у сумі 29 056 грн.

21 травня 2015 року вона зі своєю родиною прибула до аеропорту, проте було відмовлено у реєстрації та перельоті, оскільки термін дії її та чоловіка паспорту закінчується у серпні 2015 року (менш ніж 6 місяців), що необхідно для в'їзду до Арабської Республіки Єгипет.

Зазначала, що їй не було надано повної та вичерпної інформації про придбаний турпродукт, у тому числі і про основні вимоги, пропонованих до оформлення виїздних/в'їздних документів (паспорт, дозвіл, віза на в'їзд/ виїзд до країни тимчасового перебування), у тому числі інформацію щодо термінів їх оформлення. Вважала, що саме на ФОП ОСОБА_6 покладено обов'язок перевірити відповідність наданих нею документів законодавству країни тимчасового перебування та не допустити бронювання послуг за насамперед недійсними паспортами.

22 травня 2015 року вона особисто прийшла до офісу ФОП ОСОБА_6

з вимогою повернути сплачені за відпочинок грошові кошти, але отримала відмову. 27 травня 2015 року нею надана ФОП ОСОБА_6 письмова претензія про повернення коштів у сумі 33 596 грн, а 28 травня 2015 року ФОП ОСОБА_6 повернула лише 6 810 грн.

Крім того, їй та родині завдано моральної шкоди, яка полягала в суттєвих емоційних стражданнях, пов'язаних з невиконанням договору про надання туристичних послуг, поглиблених неможливістю оздоровити дитину у моря.

З урахуванням викладеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила суд стягнути солідарно з ФОП ОСОБА_6 та ДП «А.Є.Т. Джоін ап!» матеріальні збитки у розмірі 26 786 грн та відшкодувати моральну шкоду

у розмірі 28 500 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 грудня

2016 року у складі судді Колодяжної І. М. позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 матеріальні збитки у розмірі 26 786 (двадцять шість тисяч сімсот вісімдесят шість) грн.

В іншій частині позову ОСОБА_4 відмовлено.

Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова

від 13 квітня 2017 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що майнову відповідальність згідно із Законом України «Про туризм»несе суб'єкт туристичної діяльності,

а саме турагент - ФОП ОСОБА_6, який порушив законодавство при наданні туристичної послуги, тобто порушив умови договору між туристом і суб'єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг та з вини якого замовнику завдано збитків. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки таке відшкодування не передбачено договором про надання туристичних послуг. Суд першої інстанції при розгляді справи врахував висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року, справа № 6-42цс13.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_6 задоволено. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2016 року у частині задоволених позовних вимогах ОСОБА_4 щодо відшкодування ФОП ОСОБА_6 майнової шкоди скасовано та у задоволенні цих позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач не довела того, що її родину не допустили до перельоту саме через те, що строк дії їх паспортів закінчувався менше, ніж через шість місяців, а не з інших причин. Зазначено, що копія електронної переписки від імені директора представництва в аеропорту Харків Міжнародних Авіаліній України, не є належним та допустимим доказом у розумінні ЦПК України. Крім того, згідно з архівними даними та матеріалами справи встановлено, що родина позивача міститься у списку пасажирів чартерного рейсу PS 7011-21.05.15. Проте, підтвердити або спростувати їх присутність на зазначеному чартерному рейсі наразі для акціонерного товариства «Авіакомпанії «Міжнародні авіалінії України»

є неможливим, так як усі терміни обробки та зберігання підтверджуючої документації сплили (2 роки - спеціальні строки давності, встановлені положеннями статті 29 Варшавської Конвенції - 1929 та статті 35 Монреальської Конвенції - 1999, за правилами статті 3 Повітряного кодексу України (а.с. 210).

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що саме на турагента - ФОП ОСОБА_6 покладено обов'язок перевірити відповідність наданих документів законодавству країни тимчасового перебування та не допустити бронювання послуг за недійсними паспортами. Судом апеляційної інстанції помилково прийнято як належний доказ необґрунтовану відповідь акціонерного товариства «Авіакомпанії «Міжнародні авіалінії України», у якій зазначено, що родина позивача міститься у списку пасажирів чартерного рейсу, проте підтвердити або спростувати їх присутність на зазначеному чартерному рейсі наразі є неможливим, так як усі терміни обробки та зберігання підтверджуючої документації сплили. Саме надана позивачем довідка з аеропорту підтверджує обставини неможливості перельоту до Арабської Республіки Єгипет та є належним доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 20 Закону України «Про туризм» визначено, що за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов'язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов'язується оплатити його.

Якість туристичних послуг повинна відповідати умовам договору, порядок і способи захисту порушених прав туристів визначаються законодавством про захист прав споживачів (частина десята статті 20 Закону України «Про туризм»).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про туризм» порушеннями законодавства в галузі туризму є порушення умов договору між туристом і суб'єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг.

Частиною першою статті 33 Закону України «Про туризм» встановлено, що суб'єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, що завдало шкоду, зобов'язаний відшкодувати туристу збитки у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За неналежне виконання своїх зобов'язань туроператор, турагент, інші суб'єкти туристичної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, визначену в договорі відповідно до чинного законодавства. Розмір майнової відповідальності туроператора, турагента чи іншого суб'єкта туристичної діяльності не може перевищувати фактично завданих замовнику збитків з їх вини (частини перша та друга статті 32 Закону України «Про туризм»).

У статті 902 ЦК України зазначено, що виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Згідно з частиною тринадцятою статті 20 Закону України «Про туризм» права й обов'язки, відповідальність сторін та інші умови договору між туроператором

і турагентом визначаються відповідно до загальних положень про агентський договір, якщо інше не передбачено договором між ними, а також цим Законом.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 липня 2013 року (справа № 6-42цс13), майнову відповідальність несе суб'єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, порушив умови договору між туристом і суб'єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг та за вини якого замовнику (туристу) завдано збитків.

Разом з цим, згідно положень статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд апеляційної інстанції, скасувавши частково рішення суду першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, обґрунтовано виходив із того, що позивач не довела належними та допустимими доказами відмову працівниками митної служби у реєстрації та перельоті з причин закінчення терміну дії паспорту позивача та її сім'ї, що є процесуальним обов'язком позивача (статті 10,

60 ЦПК України 2004 року).

Посилання касаційної скарги на те, що судом апеляційної інстанції помилково не врахована довідка з аеропорту, яка містить повну інформацію щодо предмета доказування безпідставні, так як такі доводи по суті стосуються переоцінки доказів і незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх правової оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк