Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 527/2105/16-ц

провадження № 61-25259св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Новомосковськ-Агро», третя особа - відділ Держгеокадастру у Глобинському районі Полтавської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 31 березня 2017року у складі судді Бондаревської .С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішень судів.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новомосковськ-Агро», третя особа - відділ Держгеокадастру у Глобинському районі Полтавської області, про стягнення боргу за договором оренди землі відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 27 січня 2017 року ОСОБА_4подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 07 лютого 2017 року визнано неповажними причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 07 листопада 2016року, вказані ОСОБА_4 Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків скарги, а саме: для подання належним чином обґрунтованої заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження та сплати судового збору.

Апеляційний суд, залишаючи скаргу без руху, виходив із того, що копію оскаржуваного рішення ОСОБА_4отримала 20 листопада 2016 року, а із апеляційною скаргою звернулася лише 27 січня 2017 року, тобто після спливу строку на апеляційне оскарження. Причини пропуску строку на апеляційне оскарження зазначені позивачем, а саме: під час проголошення оскаржуваного рішення присутня не була, про його існування довідалась з Єдиного державного реєстру судових рішень 26 січня 2017 року, не є поважними, враховуючи, у тому числі, термін, який минув із дня ухвалення оскаржуваного рішення.

На виконання вимог ухвали, ОСОБА_4подала до суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, у якому зазначила, що під час слухання справи та проголошення повного тексту рішення присутня не була, судове рішення не отримувала, а підпис на повідомленні про вручення рішення суду належить особі, яка на той момент не представляла її інтереси. Про існування рішення суду дізналась звернувшись до іншого адвоката, який роздрукував текст рішення з Єдиного реєстру судових рішень 26 січня 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської областівід 27 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без руху. Продовжено строк для виконання вимог частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року.

Продовжуючи строк на усунення недоліків апеляційної скарги ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів участі у справі представника позивача, що унеможливлює отримання ним копії рішення. Журналом судового засідання від 07 листопада 2016 року та архівною копією електронного носія за серійним номером 4-127/16 підтверджено особисту участь ОСОБА_4 у судовому засіданні під час проголошення оскаржуваного рішення суду. Крім того, відповідно до акта Глобинського районного суду Полтавської області від 31 січня 2017 року, при надходженні апеляційної скарги ОСОБА_4, виявлено, що витяг з Єдиного реєстру судових рішень, зазначений як додаток у переліку прикладених до апеляційного скарги документів - відсутній.

На виконання вимог ухвали суду, ОСОБА_4 подала до суду заяву, у якій повторно зазначає, що під час прийняття оскаржуваного рішення присутньою не була, про його існування довідалась від свого нового представника 26 січня 2017 року з Єдиного реєстру судових рішень.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області 31 березня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд апеляційної інстанції виходив із відсутності поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження, оскільки ОСОБА_4не скористалася наданим їй правом та подала до суду заяви про поновлення строку із тих самих підстав, які вже були розглянуті судом та визнані неповажними.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області 31 березня 2017року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та повернути справу до апеляційного суду для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги до розгляду, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права. Вказує на те, що вона дійсно була присутньою у судовому засіданні при проголошенні вступної та резолютивної частин рішення, проте, 07 листопада 2016 року вона отримала лише короткий текст цього рішення.

Рух справи у суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано указану справу до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Позиція Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм процесуального права.

Нормативно-правове обґрунтування.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

За положеннями частини другої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення, у разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

За частиною третьою статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Постановляючи ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 отримала копію рішення 07 листопада 2016 року, проте апеляційна скарга подана лише 27 січня 2017 року.

Отже, пропущений строк на апеляційне оскарження становить 82 дні.

При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_4на виконання вимог ухвал апеляційного суду про визнання неповажними вказаних нею в апеляційні скарзі причин пропуску строку на апеляційне оскарження, не вказала на інші підстави для поновлення такого строку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Отже, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що апеляційна скарга ОСОБА_4 подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, при цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження, оскільки рішення суду отримане заявником 07 листопада 2016 року, а наведені нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження не пов'язані з об'єктивними, істотними перешкодами для своєчасної реалізації права на апеляційне оскарження, а тому суд обґрунтовано визнав такі причини неповажними. Суд апеляційної інстанції надав належну оцінку доводам заявника про зазначені причини пропуску строку і зробив правильний висновок про їх неповажність.

Твердження заявника про те, що вона дійсно була присутньою у судовому засіданні при проголошенні вступної та резолютивної частин рішення, проте, 07 листопада 2016 року вона отримала лише короткий текст цього рішення, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки ОСОБА_4 у своїй апеляційній скарзі та двох заявах про поновлення строку на апеляційне оскарження вказувала на те, що вона не була присутньою у судовому засіданні та не отримувала копії судового рішення. Тобто, доводи заявниці, як на підставу поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, викладених у суді апеляційної інстанції та викладені у касаційній скарзі є діаметрально протилежними, такими, що суперечать один одному, що безумовно свідчить про зловживання ОСОБА_4 наданими їй процесуальними правами.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою у зв'язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області 31 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний