Постанова

Іменем України

25 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 761/28010/16-ц

провадження № 61-26497 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шишкіної Алли Олександрівни,

третя особа - ОСОБА_2 ;

представник третьої особи - ОСОБА_3 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року у складі Притули Н. Г. та рішення апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шишкіної А. О., третя особа - ОСОБА_2 , про визнання дій приватного нотаріуса незаконними та визнання шлюбного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що він та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 грудня 2007 року. 02 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір, за умовами якого особистою приватною власністю ОСОБА_2 є земельна ділянка площею 0,1797 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:005:0002, що належить їй на підставі акту про право власності на земельну ділянку серія ЯГ №211475, виданого Києво-Святошинським відділом земельних ресурсів 24 травня 2006 року з усіма будівлями та насадженнями, що містяться на вказаній земельній ділянці, та житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться на вказаній земельній ділянці, загальною площею 253,2 кв. м, та належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Віта-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 23 листопада 2007 року та зареєстрований в комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 10 грудня 2007 року, з усіма покращеннями, прибудовами та господарськими будівлями.

Крім того, сторони домовились та зазначили у пункті 5 шлюбного договору, що транспортний засіб марки «BMW», 2003 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який придбано ОСОБА_2 за власні грошові кошти 29 листопада 2012 року і належить їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 29 листопада 2012 року, вважається її приватною власністю і розпорядження цим майном здійснюватиметься ОСОБА_2 на її власний розсуд.

Вказував, що вказаний шлюбний договір був підписаний ним після численних нарікань та психологічного тиску. Положення договору, якими залишено у власності ОСОБА_2 земельну ділянку та житловий будинок, що на ній розташований, а також автомобіль, суперечать частині четвертій статті 93 СК України, так як ставлять його у невигідне матеріальне становище та позбавляють його частини спільного майна, і відповідно до положень статті 103 СК України, на його думку, є недійсними.

Також зазначав, що нотаріус не мала права посвідчувати зазначений договір, оскільки, маючи доступ до реєстраційних баз, могла перевірити статус майна, що було придбано за час шлюбу.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати дії відповідача по посвідченню договору, який не відповідає законодавству України незаконними; визнати шлюбний договір від 02 серпня 2013 року, підписаний між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А. О., недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач діяла в межах чинного законодавства, а позивач не довів, що спірним шлюбним договором його поставлено у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року змінено в частині підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 . Резолютивну частину рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що зі змісту шлюбного договору вбачається, що ОСОБА_2 за вказаним договором в особисту приватну власність передано транспортний засіб, який був придбаний під час шлюбу, право на який підлягає державній реєстрації. При цьому суд вказав, що позов пред?явлено до неналежного відповідача - приватного нотаріуса, оскільки позов обґрунтовано тим, що за вказаним договором в особисту приватну власність ОСОБА_2 передано майно, право на яке підлягає державній реєстрації, що ставить позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, проте приватний нотаріус не є стороною оспорюваного договору. Разом з тим, на стадії апеляційного провадження суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості замінити первісного відповідача належним відповідачем - ОСОБА_2 , або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У березні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статті 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов?язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії у разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Вважав, що оскільки текст шлюбного договору не відповідає частинам четвертій-п?ятій статті 93 СК України нотаріус згідно зі статтею 5 Закону України «Про нотаріат» повинна була відмовити у вчиненні нотаріальної дії.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шишкіна А. О. посвідчила шлюбний договір, який не відповідає вимогам частин четвертої-п?ятої статті 93 СК України, чим порушила вимоги статті 5 Закону України «Про нотаріат».

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 761/28010/16-ц із Шевченківського районного суду м. Києва.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 грудня 2007 року.

02 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір, за умовами якого особистою приватною власністю ОСОБА_2 є земельна ділянка площею 0,1797 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:005:0002, що належить їй на підставі акту про право власності на земельну ділянку серія ЯГ №211475, виданого Києво-Святошинським відділом земельних ресурсів 24 травня 2006 року з усіма будівлями та насадженнями, що містяться на вказаній земельній ділянці, та житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться на вказаній земельній ділянці, загальною площею 253,2 кв. м, та належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Віта-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 23 листопада 2007 року та зареєстрований в комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 10 грудня 2007 року, з усіма покращеннями, прибудовами та господарськими будівлями.

Крім того, сторони домовились та зазначили у пункті 5 шлюбного договору, що транспортний засіб марки «BMW», 2003 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який придбано ОСОБА_2 за власні грошові кошти 29 листопада 2012 року, і належить їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 29 листопада 2012 року, вважається її приватною власністю і розпорядження цим майном здійснюватиметься ОСОБА_2 на її власний розсуд.

Згідно з пункті 9 шлюбного договору сторони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, розуміють природу цього договору, свої права та обов`язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладено ними відповідно до справжньої волі, без будь-якого фізичного чи психічного тиску, договір укладено на вигідних для них умовах.

У пункті 14 шлюбного договору зазначено, що нотаріусом роз`яснено сторонам правові наслідки укладеного правочину, у тому числі статті 215-236, 319 ЦК України, статті 9, 57-74, 92-103 СК України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

У частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Договір, у тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини п`ятої статті 93 СК України за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу.

Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз?яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочин залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Зі змісту позовних вимог убачається, що позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса, та відсутністю його волевиявлення на укладення такого шлюбного договору, проте приватний нотаріус, який є відповідачем у справі, не є стороною оскаржуваного правочину.

Відповідно до частини першої статті 33 ЦПК України 2004 року суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Вирішуючи спір, апеляційний суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що позов пред?явлено до неналежного відповідача - приватного нотаріуса, оскільки позов обґрунтовано тим, що за вказаним договором в особисту приватну власність ОСОБА_2 передано майно, право на яке підлягає державній реєстрації, що ставить позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, проте приватний нотаріус не є стороною оспорюваного договору. Разом з тим, на стадії апеляційного провадження суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості замінити первісного відповідача належним відповідачем або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого рішення апеляційного суду не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара