Провадження №2/235/1841/19
Справа №235/5380/19
Р І Ш Е Н Н Я
05 грудня 2019 року Красно армійський міськрайонний суд Донецької області у складі
головуючої - судді Величко О.В.,
при секретарі Лебеденко В.В.
за участю представника позивача Данилюк ОСОБА_1
за участю представників відповідача Колядницького В.В., Нестерова А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Покровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної Установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної Академії Медичних Наук України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час розрахунку при звільненні,-
Позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Державної Установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної Академії Медичних Наук України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час розрахунку при звільненні. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що з 06.08.2001 року по 11.02.2015 рік працювала на посаді лікаря анестезіології та інтенсивної терапії.
Відповідно до Постанови КМУ від 07.11.2014 року № 595, Постанови Президії Національної Академії наук України від 13.11.2014 р., № 11/4 Постанови Президії від 17.11.2014 р. № 18 , Державна Установа «Інститут невідкладної і відновної хірургії ім.. В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» був переміщений з території проведення АТО м. Донецьк , пр.. Ленінський, 47 до м. Києва, вул.. Героїв Севастополя, 30.
На підставі Наказу від 18.06.2018 р. № 16к « Про звільнення працівників ДУ «Інститут невідкладної відновної хірургії ім.. В.К. Гусака НАМН України», на виконання наказу НАМН України від 20.11.2014 р. № 83 «Про переміщення ДУ «Інститут невідкладної відновної хірургії ім.. Гусака НАМН України» , Наказу ДУ «Інститут невідкладної відновної хірургії ім. В.К. Гусака НАМН України» від 09.12.2014 р. № 4 «Щодо переміщення ДУ «Інститут невідкладної відновної хірургії ім.. В.К. Гусака НАМН України» в м. Київ, її було звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України з 11.02.2015 р. в зв`язку з її відмовою від переведення в іншу місцевість разом з установою.
Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з 17.11.2014 року ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірургії ім.. В.К. Гусака НАМН України» здійснював свою діяльність на території м. Києва.
Позивач до м. Києва не виїжджала та не відпрацьовувала робочий час в м. Києві та була звільнена на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України з 11.02.2015 року.
Розрахунок здійснювався на підставі поіменного штатного розпису на 2014 рік, затвердженого президентом НАМН України ОСОБА_3 від 02.01.2014 року.
У зв`язку з чим, вважають розрахунок заборгованості по заробітній платі необґрунтованим. Позивачем в якості доказу суми заборгованості із заробітної плати подано додатки - аркуші з написом «розрахунок заробітної плати ОСОБА_2 » за період жовтень 2014р.-лютий 2015 р., затверджені печаткою ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірургії ім.. В.К. Гусака НАМН України», проте в зазначений період розрахунки відповідачем не видавались. За фактом використання завідомо підробленого документу ОСОБА_4 Інститутом підготовлено та направлено до правоохоронного органу заяву про скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ,ч. 4 ст. 158 КК України.
Просили у задоволенні позову відмовити.
В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні.
Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав наданий відзив на позовну заяву, просив в задоволенні позову відмовити.
В подальшому в судові засідання , призначені на 28.11.2019 року, 05.12.2019 рік представник відповідача не з`явився, не повідомив про причини своєї неявки, незважаючи на належне повідомлення про день і час слухання справи.
Суд закінчив справу слуханням за відсутності представника відповідача, що відповідає положенням ч.4 ст. 223 ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з відповідачем по справі з 06.08.2001 року по 11.02.2015 рік, де працювала на посаді лікаря анестезіології та інтенсивної терапії ( а.с. 7).
Наказом № 83 НАМН України від 20.11.2014 року « Про переміщення ДУ «Інститут невідкладної та відновної хірургії ім.. В.К.Гусака України» зобов`язано директора «Інститут невідкладної та відновної хірургії ім.. В.К. Гусака НАМН України» здійснити перереєстрацію юридичної адреси з м. Донецьк в м. Київ ( а.с. 8).
Судом встановлено, що з 17.11.2014 року Інститут провадив свою діяльність в м. Києві.
Вказані обставини не заперечуються представник позивача в судовому засіданні.
Наказом № 4 від 09.12.2014 року та наказом № 16к від 18.06.2018 року позивачку звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від переведення в іншу місцевість з установою з 11.02.2015 року ( а. с. 9,11).
Суд, при дослідженні зазначених доказів зауважує, що надані позивачем в якості доказів табуляграми не відповідають вимогам ст. 95 ЦПК України.
Ведення табелю обліку робочого часу на підприємствах, установах і організаціях резламентуються наказом Держкомстату України від 05.12. 2008 року № 489 « Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». У табелі обліку використання робочого часу (типова форма № П-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, в т.ч. надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін.., а також інші відхилення від нормальних умов роботи. Заповнений Табель підписує відповідальна особа (бухгалтер, кадровик або табельник) чи керівник структурного підрозділу. Належно оформлений табель і засвідчений підписами осіб, відповідальних за його заповнення (відповідальність наказам, розпорядженням тощо) працівник із відділу кадрів також підписує табель і передає його до бухгалтерії для нарахування заробітної плати.
Тобто табель - це первинний документ для обліку відпрацьованого часу, який є також підставою для нарахування заробітної плати працівникам.
Подані позивачкою розрахункові листи на підтвердження своїх вимог не містять даних щодо дати їх складання, номеру реєстрації у відповідному журналі, походження цих документів невідомо, тож вони не можуть бути визнані належними, допустимим та достовірними доказами.
Окрім того, в судовому засіданні представник позивачки визнала суму заборгованості по заробітній платі, зазначеній в довідці відповідача , що міститься в матеріалах справи на а. с. 44. Отже, з 17 листопада 2014 рік по 11.02.2015 рік позивачка не працювала за місцем переміщенням відповідача.
20.12.2018 року позивачкою на адресу відповідача направлено вимогу про розрахунок заробітної плати відповідно до ст. 116 КЗпП України. ( а.с. 11,15).
Відповідно до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Днем звільнення вважається останній день роботи. У цей день працівникові має бути повністю виданий розрахунок із заробітної плати: має бути видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки.
Статтею 117 КЗпП України встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові у разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, при цьому визначальним є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку .
Підставою відповідальності власника відповідно до ст.. 117 КЗпП, на яку посилається позивач, обґрунтовував свої вимоги, є склад правопорушення, який включає два юридичних факта: порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника.
Оскільки відповідач не виплатив позивачу вчасно суми, що належать йому у зв`язку із звільненням, на момент свого звільнення не працював, а вимога була направлена 20.12.2018 року , то заборгованість по заробітній платі повинна була виплачена з 21.12.2018 року.
Саме з цієї дати необхідно розраховувати середній заробіток, відповідно до ст. 117 КЗпП України за час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 21.12.2018 року по день фактичного розрахунку-день ухвалення рішення суду - 05.12.2019 рік.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути середній заробіток по день фактичного розрахунку, проте розрахунок здійснений на день складання позовної заяви, що підтверджено представником позивача в судовому засіданні.
Відповідно до п. 8 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середньоденна заробітна плата становить : ( 3717,82 (грудень) + 3717,82 ( січень)):42=177,03 грн.
Середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні становить : 177,03х
Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2).
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4).
Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року №159 затвердив «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».
Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).
Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).
Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно достатті 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.
Відповідно до цих нормативних актів підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).
Таким чином право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
У пункті 4 Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Використане у статті 3 Закону та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 19 грудня 2011 року у справі № 6-58цс11, у постанові від 11 липня 2017 року у справі №21-2003а16).
Механізм розрахунку компенсації докладно описано у п. 4 Порядку №159. Наведемо розрахунок суми компенсації у вигляді формули: Ск = (Д н/в х Приріст Іі) : 100 , де: Ск - сума компенсації; Д н/в - дохід, не виплачений за відповідний період після утримання податків та обов`язкових платежів; Приріст Іі - приріст індексу інфляції у відсотках за період невиплати. Його визначають множенням місячних індексів інфляції за період невиплати доходу.
Компенсація за невиплату заробітної плати за жовтень 2014 рік становить : (101,9%х103%х143,3%х112,4х113,7%х109,8%х104,2%)х 3717,82-3717,82 = 2,19х3717,82-3717,82=4424,20грн.
Компенсація за невиплату заробітної плати за листопад 2014 рік становить : (103%х143,3%х112,4х113,7%х109,8%х104,2%)х 3717,82-3717,82 = 2,16х3717,82-3717,82=4312,67 грн.
Компенсація за невиплату заробітної плати за грудень 2014 рік становить:
143,3%х112,4%х113,7%х109,8%х104,2%)х3717,82-3717,82 =2,095х 3717,82-3717,82=4071,01 грн.
Компенсація за невиплату заробітної плати за січень 2015 рік становить:
(105,3%х110,8%х114%х102,2%х100,4%х99%х99,2%х102,3%х98,7%х102%х100,7%х
112,4%х113,7%х109,8%х104,2%) х3717,82-3717,82=2,03х 3717,82-3717,82=3829,35 грн.
Компенсація за невиплату заробітної плати за лютий 2015 рік становить:
(110,8%х114%х102,2%х100,4%х99%х99,2%х102,3%х98,7%х102%х100,7%х
112,4%х113,7%х109,8%х104,2%)х1460,57)-1460,57= 1,93х 1460,57- 1460,47=1358,33 грн.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 749,73 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 115,116,117 КЗпП , ст.ст. 3,5,12,13,18, 258,260,265,268, 273 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної Установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної Академії Медичних Наук України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час розрахунку при звільненні задовольнити частково.
без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
Стягнути з Державної Установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної Академії медичних наук України» на користь держави судовий збір у сумі 749,73 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення,якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги,відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 05.12.2019 року.

Суддя: