справа № 367/6062/16-ц головуючий у суді І інстанції Мікуліна А.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,
з участю секретаряМалашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 грудня 2016 року у справі за позовом Виконавчого комітету Ірпінської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по договору,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року Виконавчий комітет Ірпінської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.04.2015 року між Виконкомом Ірпінської міської ради Київської області в особі міського голови Карплюка В.А. та ОСОБА_1 було укладено договір №19 про залучення коштів замовників будівництва об`єктів архітектури, що здаються в експлуатацію, на розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Ірпеня. Зауважує, що згідно п.п. 1.1. та 1.2. предметом договору є участь Замовника у розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Ірпінь, а місцем розташування об`єкта АДРЕСА_1 .Відповідно до даного договору сторони домовились щодо загальної суми пайового внеску в розмірі 1 164 494, 10 грн. Також, договором встановлено, що за порушення строків сплати пайового внеску стягується пеня у розмірі 0,1% від нарахованої суми за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної суми. Замовник зобов`язується сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Ірпінь, визначеному п. 2.3. вказаного договору, до 01.08.2015 року.

10.08.2012 р. Інспекцією ДАБК у Київській області було зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації за №КС48.

Відповідно до довідки від 14.07.2016 р. Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області замовник будівництва об`єкту архітектури за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 має заборгованість по сплаті пайової участі на розвиток інфраструктури м.Ірпінь в розмірі 1 154 494, 10 грн. Позивач зазначає, що відповідач не в повній мірі виконав свої зобов`язання щодо своєчасної сплати коштів на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Ірпеня, тому просив стягнути із відповідача на користь Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області заборгованість по сплаті коштів на розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Ірпінь, а саме суму основного боргу в розмірі 1 154 494, 10 грн. та неустойку в розмірі 307 095, 43 грн. Крім того, просить судові витрати по справі покласти на відповідача.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 грудня 2016 року позов задоволено. Стягнуто, із ОСОБА_1 на користь Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області заборгованість по сплаті коштів на розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Ірпінь, а саме: суму основного боргу в розмірі 1 154 494, 10 грн. та неустойку в розмірі 307 095, 43 грн., а також, стягнуто судовий збір в розмірі 21 923, 84 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції змінити.

При цьому вказує, що дізнався 18.02.2019 року про вказане заочне рішення, так як його рахунок, який відкритий в «Укргазбанку» заарештований Ірпінським ДВС. 25.02.2019 року при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження ознайомився із заочним рішенням. Зазначає, що він не був повідомлений належним чином про розгляд справи, тому був позбавлений можливості надавати суду свої пояснення та докази, які мають значення для вирішення справи. В матеріалах справи відсутнє зворотне повідомлення про вручення судової повістки про виклик в судове засідання на 21.12.2016 року. Тому, судом першої інстанції порушено норми цивільно-процесуального законодавства України. Вказує, що не погоджується із сумою пайового внеску та неустойки, оскільки судом не враховано витрати, які ОСОБА_1 поніс на будівництво об`єктів інженерної інфраструктури поза межами його земельної ділянки у сумі 937 706,12 грн. Тому вважає, що розрахунок неустойки необхідно нараховувати із суми 216 787,58 грн., що становить 57 665,73 грн. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції, визнавши докази, на які посилався ОСОБА_1 такими, що мають істотне значення, незаконно відмовив в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, оскільки заяву подано в межах строку визначеного ЦПК України.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Однак відзив до суду не надійшов.

В судовому засіданні відповідач - ОСОБА_1 , просив апеляційну скаргу задовольнити.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегією суддів встановлено, що заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 грудня 2016 року позов задоволено. Суд вирішив стягнути, із ОСОБА_1 на користь Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області заборгованість по сплаті коштів на розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Ірпінь, а саме суму основного боргу в розмірі 1 154 494, 10 грн. та неустойку в розмірі 307095, 43 грн., а також стягнути судовий збір в розмірі 21 923, 84 грн.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 22 липня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Ухвалюючи заочне рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що належним чином повідомлений відповідач до суду не з`явився, причини і докази поважності неявки суду не повідомив, а тому вважав за можливе розглянути справу заочно, на підставі наявних у справі доказів.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що відповідач своїми діями порушує законні інтереси держави з приводу не виконання зобов`язань по укладеному договору, що негативно відображається на своєчасності формування цільового фонду місцевого бюджету м. Ірпеня Київської області для створення і розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури, тому відповідач повинен сплатити на користь Виконкому Ірпінської міської ради Київської області заборгованість по сплаті коштів на розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Ірпінь. Всупереч ст. 60 ЦПК України ним не було надано жодних доказів, якими спростовуються позовні вимоги позивача.

Колегія суддів в повній мірі з висновками суду першої інстанції погодитися не може, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України (в редакції 2004 року) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно неповідомлення відповідача про розгляд справи, то слід зазначити наступне.

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частина 1, 2 статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Крім того, згідно з абзацом 5 частини 5 статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

З аналізу вказаних положень закону можна дійти висновку, що під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів вручення судової повістки ОСОБА_1 про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції).

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції неодноразово надсилав на адресу відповідача, зазначену в позовній заяві, судові повістки з повідомленням про розгляд справи (а.с.34-35, 48).

Однак, з матеріалів справи вбачається, що поштові конверти, адресовані судом першої інстанції відповідачу разом із повідомленнями про вручення поштового відправлення, повернуті відділенням поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

Отже, матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідача належним чином про розгляд справи, оскільки повернення до суду першої інстанції судової повісток без вручення їх учаснику справи з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про належне повідомлення учасника справи.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що відповідач не був належним чином повідомлені про розгляд справи.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме розглянуто справу за відсутності відповідача, щодо якого відсутні відомості про належне його повідомлення.

За приписами п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для обов`язкового скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів встановлено, що 03.04.2015 року між Виконкомом Ірпінської міської ради Київської області та ОСОБА_1 було укладено договір №19 про залучення коштів замовників будівництва об`єктів архітектури, що здаються в експлуатацію, на розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Ірпеня.

Згідно із пунктами 1.1. та 1.2. предметом договору є участь Замовника у розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Ірпінь, а місцем розташування об`єкта АДРЕСА_1 . Відповідно до даного договору сторони домовились щодо загальної суми пайового внеску в розмірі 1 164 494, 10 грн.

Крім того, колегією суддів встановлено, що за договором №19 від 03.04.2015 року за порушення строків сплати пайового внеску стягується пеня у розмірі 0,1% від нарахованої суми за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної суми. Згідно із п. 3.1.1. договору Замовник зобов`язується сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Ірпінь, визначеному п. 2.3. вказаного договору до 01.08.2015 року.

Відповідно до довідки від 14.07.2016 року Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області замовник будівництва об`єкту архітектури за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 має заборгованість по сплаті пайової участі на розвиток інфраструктури м. Ірпінь в загальному розмірі 1461589, 53 грн., з яких неустойка складає 307 095, 43 грн.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно ч. 5 ст. 40 зазначеного вище Закону величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

Статтею 526 Цивільного кодексу України зобов»язання за договором має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає позовні вимоги доведеними та обґрунтованими належними та допустимими доказами, оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання по укладеному договору про сплату коштів до 01.08.2015 року в повній мірі не виконав, у зв`язку з чим має заборгованість по сплаті коштів на розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Ірпінь, а саме: суму основного боргу в розмірі 1 154 494, 10 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, колегія суддів вважає доведеними та обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення неустойки в розмірі 307 095, 43 грн., оскільки такі умови були погоджені сторонами в укладеному договорі та угоді від 29 грудня 2015 року про внесення змін до договору, а саме п.2.4.

Що ж стосується доводів апелянта щодо виконання ним в рахунок внеску передбаченого договором робіт, які підтверджуються доданими до апеляційної скарги новими доказами, які не були подані відповідачем до суду першої інстаніцїї з поважних причин, а тому досліджуються апеляційним судом, то вони колегією суддів розцінюються критично, виходячи з наступного.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів подані відповідачем докази до уваги не приймає, оскільки вони, на думку суду не доводять обставини виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо сплати коштів, відповідно до умов договору. Подані відповідачем технічні умови, договори та акти виконаних робіт (а.с.66-82) свідчать про виконання ним певних будівельних робіт після 01.08.2015 року. Натомість договір №19 від 03.04.2015 року не мість будь яких умов щодо можливості виконання відповідачем в рахунок сплати внеску будь-яких робіт, вартість яких буде зарахована, як сплата внеску.

Отже, колегія суддів, критично оцінює доводи апелянта, щодо невірного розрахунку заборгованості та необхідність зарахування виконаних ним будівельних робіт, оскільки умови договору від 03.04.2015 р. та положення ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не передбачать врахування витрат на будівництво об`єктів інженерної інфраструктури при визначенні розміру пайового внеску.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, як ухвалене з порушенням норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування, не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, тому у зв`язку із задоволенням позовних вимог з відповідача слід стягнути судовий збір на користь позивача.

Згідно ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд. Змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційним судом позов задоволено, стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 21 923,84 грн. (а.с.7), сплачений позивачем при подачі позову до суду.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Виконавчого комітету Ірпінської міської ради (р/р 0007, банк ГУ ДКСУ у Київській області, одержувач МБ м. Ірпінь, код доходу 24170000, , МФО 821018) заборгованість по сплаті коштів на розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Ірпінь, а саме: суму основного боргу в розмірі 1 154 494 (один мільйон сто п`ятдесят чотири тисячі чотириста дев`яносто чотири) грн. 10 коп. та неустойку в розмірі 307 095 (триста сім тисяч дев`яносто п`ять) грн. 43 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Виконавчого комітету Ірпінської міської ради судовий збір в розмірі 21 923 (двадцять одна тисяча дев`ятьсот двадцять три) грн. 84 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

Є.М. Суханова