МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ________ _
Пр. №2/521/623/19
15 січня 2018 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси в складі
головуючого судді - Сегеди О.М.,
при секретарі - Романюк О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати та грошової компенсації,
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, уточненим у подальшому, до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2), посилаючись на те, що з 29 вересня 2017 року по 08 травня 2018 року вона працювала на посаді кухаря в ресторані «ІНФОРМАЦІЯ_2», що розташований по АДРЕСА_1.
Зазначала, що 08 травня 2018 року вона була звільнена з роботи за згодою сторін, але при звільнені з нею не був здійснений повний розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.
Вказувала, що вона неодноразово зверталася до керівного складу ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_2» та ФОП ОСОБА_2 про необхідність видачі їй трудової книжки і повного розрахунку, але їй тільки відповідали обіцянками. Лише 15 червня 2018 року в ресторані «ІНФОРМАЦІЯ_2» їй видали медичну та трудову книжки, але при цьому будь-яких записів про її роботу у ФОП ОСОБА_2 не було зроблено.
Також зазначала, що 27 червня 2018 року в ресторані «ІНФОРМАЦІЯ_2» їй була видана трудова книжка, яка не була оформлена належним чином.
Позивачка в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та просила суд її задовольнити у повному обсязі, раніше надала до суду заяву, згідно якої просила розглянути справу в порядку заочного провадження, не заперечувала проти винесення заочного рішення (а.с. 59).
Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час і місце слухання справи повідомлялася відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, відзиву на позов у встановлений судом строк не надала.
У зв'язку з неявкою відповідачки та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивачки суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність відповідачки та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.
Згідно зі ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Судом встановлено, що на підставі наказу №1 від 28 вересня 2017 року позивачка була прийнята ФОП ОСОБА_2 з 28 вересня 2017 року на посаду кухаря, що підтверджується записом та підписом ФОП ОСОБА_2 у трудовій книжці позивачки (а.с. 5).
Встановлено, що позивачка з 31 квітня 2018 року була звільнена з посади кухаря за власним бажанням на підставі наказу ФОП ОСОБА_2 №3к від 31 квітня 2018 року (а.с. 5).
За твердженням позивачки в судовому засіданні, відповідачка не виплатила їй відпускні, а також не здійснила остаточний розрахунок при звільненні.
Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_2 з 29 квітня 2005 року зареєстрована фізичною особою-підприємцем, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру підприємств і організацій (а.с. 12-13).
На підтвердження факту перебування позивачки у трудових відносин з ФОП ОСОБА_2 останньою була надана незавірена копія трудової книжки НОМЕР_1 від 07 квітня 1990 року, а також завірених скріншотів особового кабінету ОСОБА_1 на веб-порталі Пенсійного фонду України (а.с. 5-6, 9-11).
Відповідно до завірених скріншотів особового кабінету ОСОБА_1 на веб-порталі Пенсійного фонду України встановлено, що страхувальником ФОП ОСОБА_2 за застраховану особу, а саме за позивачку сплачувались страхові внески в період часу з жовтня 2017 року по квітень 2018 року включно, що підтверджує факт перебування позивачки у трудових відносинах з відповідачкою (а.с. 9-11).
З матеріалів справи вбачається, що позивачка на ім'я ФОП ОСОБА_2 направляла скарги про не виплату заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки, що підтверджується копіями скарг та описом, але документів про отримання відповідачкою даних документів матеріали справи не містять (а.с. 6,7,8).
Отже, судом встановлено, що позивачка дійсно перебувала в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2
Факт припинення трудових відносин між позивачкою та ФОП ОСОБА_2 також підтверджується записом у трудовій книжці позивачки та індивідуальними відомостями про застраховану особу ПФУ.
За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що позивачка дійсно працювала у ФОП ОСОБА_2 з вересня 2017 року по квітень 2018 року.
Оскільки позивачка не заперечує та не оскаржує факт припинення трудових відносин з відповідачкою за власним бажанням, то суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.
Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Відповідно до статей 21, 22 Закону України «Про оплату праці» роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилась браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.
Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Зі змісту позову вбачається, що позивачка отримала трудову книжку 15 червня 2018 року та 27 червня 2018 року.
При цьому доказів того, що трудова книжка позивачці була видана не в день звільнення, а пізніше матеріали справи не містять, пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дані факти не спростовують, оскільки дані особи з їх слів не були належним чином оформлені та не працювали за трудовим договором у ФОП ОСОБА_2
Зі змісту позовних вимог вбачається, що ФОП ОСОБА_2 також не виплатила позивачці грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за роботу з 29 вересня 2018 року по 01 серпня 2018 року в розмірі 6666,67 грн., а також по день належного оформлення і видачі трудової книжки.
Таким чином, суд вважає, що невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога останнього щодо їх виплати є трудовим спором між учасниками трудових правовідносин.
В судовому засіданні було встановлено, та позивачкою не заперечувалося, що за квітень 2018 року офіційно їй було виплачено заробітну плату в розмірі 3786,00 грн., замість 8000,00 грн., які виплачувалися їй щомісячно, не офіційно.
При цьому, доказів нарахування та виплати заробітної плати в розмірі 8000,00 грн. щомісячно, позивачка суду не надала.
З пояснень позивачки в судовому засіданні встановлено, що заробітну плату вона отримувала в конвертах.
Тому суд, в якості доказів розміру виплати заробітної плати позивачці приймає до уваги завірені скріншоти особового кабінету ОСОБА_1 на веб-порталі Пенсійного фонду України, зі змісту яких вбачається розмір заробітної плати з якого відчисляються страхові внески.
З матеріалів справи вбачається, що при звільненні ОСОБА_1, відповідачкою не була нарахована останній компенсація за невикористану відпустку за сім місяців роботи.
Доказів, що спростовують зазначене відповідачкою суду не надано.
Отже, суд припускає, що при звільненні позивачки, відповідачка, в порушення вимог трудового законодавства не здійснила з нею повного розрахунку, хоча зобов'язана була це зробити.
Відповідно до ст. 83 КЗпП України У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Згідно частини 2 статті 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
За статтею 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входять основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Додаткова заробітна плата включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані дні відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом першим пунктом 7 вказаного вище Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.
Оскільки відповідачка не надав позивачці довідку про заробітну плату останньої, то суд для визначення розрахунку заборгованості по компенсації за невикористані дні відпустки, приймає в якості доказів нарахування позивачці заробітної плати завірені скріншоти особового кабінету ОСОБА_1 на веб-порталі Пенсійного фонду України.
Отже, сума компенсації за невикористані дні відпустки складає: 2100,14 грн. (116,72 х 18 дн.), які відповідачка повинна виплатити позивачці.
Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь які докази того, що відповідачкою відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України була здійснена в день звільнення позивачки виплата всiх сум, що належать їй вiд відповідачки.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).
Оскільки позивачка не заявляла вимоги про стягнення з відповідачки на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку, то у суду відсутні підстави для його стягнення.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
На підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судовий збір по справі складає 704,80 грн., які позивачкою при зверненні до суду сплачено не було, оскільки вона звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір». Тому судовий збір в розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідачки на користь держави.
Керуючись ст. ст. 116, 117, 233, 234, 238 КЗпП України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 281, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати та грошової компенсації - задовольнити частково.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_2 виданий Суворовським РВ м. Одеса 18 березня 1998 року, на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2100 (дві тисячі сто) гривень 14 копійок.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_2 виданий Суворовським РВ м. Одеса 18 березня 1998 року, на користь держави судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.
В інший частині позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення складено 22 січня 2019 року.
Суддя: О.М. Сегеда