Справа № 180/2503/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 р. м.Марганець

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Хомченко С.І.,

з секретарем судового засідання - Горіною А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Марганець в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 28 січня 2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив підписом у заяві свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір. Підписання вказаного договору є згодою ОСОБА_1 прийняти будь-який розмір кредитного ліміту, встановленого банком та повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором. Станом на 17 жовтня 2018 року загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складає 11968,70 грн. На час звернення до суду відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, тому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 11968,70 грн. та судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. На позовних вимогах наполягав.

18.01.2019 року відповідач надав суду заяву в якій зазначила, що вона має на утриманні двох малолітніх дітей 2009 та 2013 року народження. Власного житла не має. Банк стягує кошти з виплат державної соціальної допомоги. Важає, що банк стягує зазначені кошти безпідставно та незаконно. Просить суд зменшити розмір заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованість за пенею та комісією, а такж штрафи: фіксована частина та процентова складова.

Дослідивши матеріали справи та наведені у позовній заяві доводи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

28 січня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (а.с.8).

З 21 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (скорочена назва ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (скорочена назва АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

За договором АТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 відсотків, які нараховуються на залишок заборгованості.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 28 січня 2010 року разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, за комісією, а також інші витрати згідно умов (а.с.10-15).

ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого позивачем відповідно до умов кредитного договору станом на 17 жовтня 2018 року нарахована заборгованість на загальну суму 11968,70 грн., яка включає:

- 3341,36 грн. - тіло кредиту;

- 7012,13 грн. - відсотки за користування кредитом;

- 569,08грн. - пеня за прострочене зобов'язання,що підтверджено розрахунком заборгованості (а.с.5-7).

Крім того, відповідно пункту п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг позивач просить стягнути з відповідача штраф: 500 грн. (фіксована частина) та 546,13 грн. (процентна складова) за порушення позичальником строків платежів. Розрахунку штрафних санкцій суду не надано.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, судом встановлено, і не заперечується відповідачем, що за договором б/н від 28 січня 2010 року мається прострочення виконання грошового зобов'язання за тілом кредиту в розмірі 3341,36 грн., а отже, повинні бути нараховані відсотки за користування кредитом та неустойка.

Разом з тим, суд вважає недоведеною суму заборгованості по процентам за користування кредитом.

Так, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за процентами у розмірі 7012,13 грн., які нараховані в період з 28 січня 2010 року по 17 жовтня 2018 року. При цому такі проценти обраховані в період з 28 січня 2010 року по 29 серпня 2014 року за ставкою на рівні 2,5% в місяць або 30,0% в рік; в період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року за ставкою 2,9% в місяць або 34,8% річних; з 01 квітня 2015 року по 17 жовтня 2018 року за ставкою 3,6% в місяць або 43,2% річних. Отже, банк змінював в односторонньому порядку відсоткову ставку у спірних правовідносинах, а саме з 01 вересня 2014 року.

Жодних доказів згоди відповідача чи його повідомлення про таку згоду позивачем суду не надано.

Суд вважає, що збільшення відсоткової ставки не відповідає закону, який діяв на час такого збільшення.

Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року, передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року було зокрема визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Цей закон набрав чинності з 16 жовтня 2011 року.

Таким чином, на час зміни банком відсоткової ставки за кредитом діяло законодавче обмеження щодо збільшення в односторонньому порядку розміру такої відсоткової ставки, а тому суд вважає, що сума заборгованості відповідача за відсотками у спірних правовідносинах повинна бути розрахована за ставкою 2,5% в місяць або 30,0 % в рік (як це передбачено довідкою про умови кредитування), а не як розраховує позивач у своєму розрахунку за ставкою 2,9% чи 3,6%.

Згідно наданого розрахунку суми заборгованості позивач нараховує заборгованість за процентами за ставкою 2,5%, починаючи з 28 січня 2010 року і до 29 серпня 2014 року включно, яка накопичувальним підсумком станом на 29 серпня 2014 року складає 318,34 грн. Далі проценти обраховуються за ставкою 34,80%.

Отже, суд вважає доведеною та такою, що підлягає стягненню з відповідача, суму заборгованості за процентами в розмірі 318,34 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, комісії та штрафних санкцій суд приходить до такого.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення її від відповідальності за порушення зобов'язання, відповідно до ст.617 ЦК України, як і не надано заяви про застосування позовної давності.

Разом з тим, відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Так, вирішуючи питання про одночасне стягнення пені та штрафу, які є видами неустойки, суд приходить до такого.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору б/н від 28 січня 2010 року передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час умовами кредитного договору сторонами також передбачена сплата штрафів: фіксованої частини та процентної складової.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Вказана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 21.10.2015 року № 6-2003цс15.

Отже, у даному випадку з урахуванням всіх вищенаведених положень, суд приходить до висновку про стягнення із відповідача лише пені.

Сукупність наведених доказів, наданих позивачем, та їх належна оцінка дають суду підстави для часткового задоволення заявлених позивачем вимог. Сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 4228,78 грн. (3341,36 грн. (тіло кредиту) + 318,34 грн. (заборгованість по відсоткам за користування кредитом) + 569,08 грн. (пеня за прострочене зобов'язання).

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з платіжного доручення про сплату судового збору, розмір судових витрат, понесених відповідачем, складає 1762,00 гривень, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судових витрат по сплаті судового збору, пропорційну до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 4228,78 грн. *100%: 11968,70 грн. ціни позову), тобто 35,33% від суми сплаченого судового збору, що складає 622,51 грн. (35,33% * 1762,00 грн.:100%).

На підставі статей 11, 258, 267, 526, 530, 549, 610-612, 625, 629, 1054 ЦК України, керуючись статтями ст.ст.12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265, 267, 268, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 січня 2010 року в розмірі 4228 гривень 78 копійок, яка виникла станом на 17 жовтня 2018 року і складається з: 3341,36 гривень заборгованості за кредитом, 318,34 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 569,08 гривень заборгованості за пенею та комісією, а також стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 622 гривень 51 копійка, разом 4851 (чотири тисячі вісімсот п'ятдесят одна) гривень 29 копійок.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Марганецький міський суд Дніпропетровської області в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: С. І. Хомченко