РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/17750/17

Провадження № 22-ц/4815/281/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи",

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у м. Рівне апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженоювідповідальністю "Кредитні ініціативи" - адвоката Панченко Д.В. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 листопада 2018 року, ухваленого в складі судді Кучиної Н.Г. у справі № 569/17750/17,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог посилається на неналежне виконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 16 липня 2008 року № 1701/0708/71-114 укладеного між останнім та ВАТ «Сведбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») в результаті чого станом на 01.07.2017 р. утворилася заборгованість за кредитом - 257 423,44 грн., по відсотках - 337 605,11 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника, укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_1 передав банку в іпотеку наступне майно: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Вартість предмета іпотеки становить 382 515,00 грн.

Враховуючи невиконання відповідачем основного зобов'язання, позивач має право звернутися до останнього з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відповідача та виселення відповідачів без надання іншого житла.

З наведених підстав просив суд позов задовольнити.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 листопада 2018 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення - задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1701/0708/71-114 від 16 липня 2008 року, шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

Стягнуто солідарно з відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» витрати по сплаті судового збору у сумі 5737,73грн.

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про виселення з житлового приміщення- відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що через невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання за кредитним договором, позивач вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи в позові про виселення суд першої інстанції виходив з того, що позивач не ставить питання про виселення відповідачів з наданням їм іншого постійного житла, та з метою захисту прав та законних інтересів неповнолітньої дитини.

Не погодившись із рішенням суду в частині відмови у виселенні, ТзОВ "Кредитні інціативи" подало апеляційну скаргу, мотивовану тим, що судом першої інстанції при вирішенні спору порушені норми матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені докази та обставини справи, що мають значення для справи, просить суд оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у задоволені позовних вимог про виселення з житлового приміщення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та задовольнити позов в цій частині.

Зазначає, що судом першої інстанції було неправомірно встановлено, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення, що постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене і в рішенні суду, а також, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є особами, які придбали іпотечне майно за рахунок кредитних коштів, не є членами сім'ї ОСОБА_1 проте постійно проживають у вказаній квартирі згідно довідки ЦНАП.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що виселення дитини без надання іншого житла призведе до звуження обсягу існуючих прав малолітнього, та що позивач мав зазначити при подачі позову про виселення відповідачів відомості про надання їм іншого постійного житла.

Судом не враховано, що право на користування об'єктом іпотеки власником і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сімї власника нерухомого майна регулюються статтями 156,157 ЖК УРСР, а права і обов'язки наймачів - статями 158-170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України, які встановлюють, що наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Скаржник вказує, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 не надали доказів на підтвердження того, що вони є членами сім'ї власника предмету іпотеки - ОСОБА_1 в розумінні ч. 4 ст. 64 ЖК України, що пов'язані спільним побутом, сплачують комунальні послуги, несуть витрати по утриманню.

Також суд необґрунтовано взяв до уваги висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради про недоцільність виселення малолітньої ОСОБА_3, без надання іншого житла, оскільки на правовідносини, що виникли між сторонами не поширюється ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства".

Скаржник доводить, що мати ОСОБА_3, ОСОБА_2 не є власниками або наймачем предмету іпотеки та не є членом сім'ї власника. Відтак, позивач немає обов'язку по забезпеченню ОСОБА_3 житлом, обов'язок створення належних умов для проживання дитини покладено на його батьків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що рішення суду прийняте у відповідності до ст. 263 ЦПК України, є законним та обґрунтованим, а доводи викладені у апеляційній скарзі такими, що не заслуговують на увагу.

Доводить, що позивачем не аргументована співрозмірність виселення відповідача відповідній меті. Оскільки обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов'язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції («Dakus v. Ukraine») від 14.12.2017, заява № 19957/07). Наголошує, що з моменту реєстрації по даний час вона з малолітнім сином проживає у вищевказаній квартирі з дозволу власника. Іншого, придатного для проживання житла немає.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 як відповідачі та як законний представник неповнолітньої особи в судове засідання не з'явились про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Враховуючи, подачу ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу та те, що інформація щодо дати та часу розгляду справи розміщена на офіційному веб-сайті Судової влади України суд вважає, що відповідачі були належним чином повідомленні про день та час розгляду справи, а тому їх неявка визнається судом неповажною.

З метою недопущення порушення розумних строків розгляду справи колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів у справі.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки учасники справи не оскаржують, а тому рішення в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що16 липня 2008 року ВАТ «Сведбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 1701/0708/71-114, з подальшим внесення змін та доповнень (а.с. 7-10).

Відповідно до умов вищевказаного кредитного договору, банк зобов'язується надати боржнику кредит у сумі 272 000,00 грн, а боржник зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

Кредитні кошти призначені для здійснення Позичальником розрахунків по договору купрівді-продажу від 16.07.2008 між позичальником та ОСОБА_5 посвідченого Киселюк О.В. приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу з метою придбання однокімнатної квартири зп АДРЕСА_1 (п.1.4 кредитного договору).

Відповідно до Витягу з державного реєстру правочинів № 6237900, виданого 16.07.2008 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В. № правочину 3023385 предмет іпотеки, однокімнатна квартира АДРЕСА_1, належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2008 року.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника, що випливають з основного договору, 16 липня 2008 року ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір №1701/0708/71-114-Z-1, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 14-15).

28.11.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» (далі - ФК «Вектор Плюс») укладено договір факторингу.

Разом із тим, 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу.

Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від № 1701/0708/71-114 позичальником згідно якого є ОСОБА_1.

Позичальник ОСОБА_1 свої зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 01.07.2017 року утворилась заборгованість у розмірі 595 028,55 грн.

Встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 23).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека -це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. У такому випадку виселення здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 109 та ст. 132-2 ЖК УРСР.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16.

Крім того, зазначений правовий висновок викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Убачається, що іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, співвідповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім'ї відповідача ОСОБА_1, добровільно виселитися відмовилися, тому вимога про виселення без надання іншого житла є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Покликання відповідачів на той факт, що в квартирі зареєстрований та проживає неповнолітній ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3, є необґрунтованими, оскільки установлено, що реєстрацію відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснено після укладення договору іпотеки, тому відповідачі - власник квартири ОСОБА_1 та мати неповнолітнього ОСОБА_2, здійснюючи його реєстрацію за адресою будинку, переданого в іпотеку, не могли не розуміти можливих наслідків (звернення стягнення на предмет іпотеки) у разі неналежного виконання вимог кредитного договору позичальником ОСОБА_1, враховуючи при цьому також положення статей 6, 627 ЦК України щодо свободи договору.

За таких обставин, колегія суддів вважає що, на час укладення іпотечного договору неповнолітня дитина не мала права власності чи права користування нею, що у свою чергу унеможливлює порушення її прав на житло.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

П.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України - якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України,ст.ст. 39,40 Закону Укоаїни «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" - адвоката Панченко Д.В. задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 листопада 2018 року в частині відмови у виселенні скасувати.

Позов ТзОВ "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про виселення з житлового приміщення задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4, адреса проживання: АДРЕСА_1 на користь ТзОВ "Кредитні ініціативи" , місцезнаходження: м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, 21 судові витрати в сумі 2643,00 грн. за перегляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 22 березня 2019 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.