Провадження № 6/225/409/2019
Єдиний унікальний номер № 225/7513/19
УХВАЛА

Іменем України

26 листопада 2019 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Скиба М.М.,

за участю

секретаря судового засідання Савченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області подання старшого державного виконавця Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа боржника ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року старший державний виконавець відділу Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (надалі відділ ДВС) Ключенко Н.Г. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа боржника ОСОБА_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що на виконанні в відділі ДВС знаходиться виконавче провадження № 55281372 з примусового виконання виконавчого листа №6/225/133/2017 виданого Дзержинським міським судом Донецької області 05.10.2017 про стягнення заборгованості у розмірі 39966,61 грн. За вказаним виконавчим документом боржником є - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На теперішній час ОСОБА_1 не виконує зобов`язання за виконавчими документами.

З метою повного та своєчасного виконання рішень суду, просить суд вирішити питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа боржника ОСОБА_1 .

Представник відділу ДВС в судове засідання не з`явився, просив розглянути подання без його участі.

Дослідивши матеріали справи, матеріали виконавчого провадження, суд вважає, що в задоволенні подання необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення фізичною особою, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується судом за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на виконанні Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області знаходиться виконавчий лист №6/225/133/2017 виданий Дзержинським міським судом Донецької області 05.10.2017 про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" заборгованість за кредитним договором у розмірі 39966 грн. 61 коп.

Судом встановлено, що державним виконавцем на підставі виконавчого документа було відкрито виконавче провадження № 55281372. На теперішній час боржник ОСОБА_1 добровільно рішення суду не виконав. Боржник ОСОБА_1 викликалась до державного виконавця, але не з`явилась, встановити місце її знаходження (перебування) не представилось можливим.

При цьому, враховуючи ситуацію, яка склалася в Донецькій та Луганській областях через проведення антитерористичної операції, в матеріалах виконавчого провадження відсутні дані про реєстрацію переселенців.

Також, суд не може прийти до висновку, що на даний час ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього рішеннями суду, оскільки в матеріалах виконавчого провадження відсутні будь які відомості щодо місця знаходження (проживання) боржника та не встановлені причини невиконання нею рішення суду.

З огляду на це, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року відповідно до статті 33 Конституції України свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України можуть бути обмежені лише законом. Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених зокрема за позовами, що випливають із кредитних правовідносин, у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» та статтею 377-1 ЦПК, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

За змістом п. 3 роз`яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» №6 від 07 лютого 2014 року підставою для звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі ст. 377-1 ЦПК є доведення факту зловживання боржником процесуальними правами чи невиконання обов`язків, передбачених ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання.

Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Отже, задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання. Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. Саме по собі невиконання боржником самостійно зобов`язань не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

В той же час, суд зазначає, що порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері регулює Закон України Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України.

Так, пунктом 5 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону встановлено, що ухилення громадянином від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, є підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон - до виконання зобов`язань.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

При цьому, суд не погоджується з тим, що несплата боржником ОСОБА_1 сум грошового зобов`язання та не з`явлення за викликом державного виконавця, свідчить про її свідоме ухилення від виконання грошових зобов`язань за рішеннями суду, оскільки саме по собі невиконання боржником рішення суду в добровільному порядку не свідчить про ухилення нею від виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням суду.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що державним виконавцем не доведено, що боржником взагалі отримувалися постанова про відкриття провадження від 05.12.2017 р. та виклик державного виконавця, який не містить номера та дати його складання, оскільки в матеріалах долучених до подання наявний акт державного виконавця від 08.11.2019 р. в якому зазначається, що боржник не проживає за адресою: АДРЕСА_1 вже близько 5 років. Відповідно до відповіді Виконавчого органу Північної селищної ради від 10.07.2019 р., відомості про реєстрацію ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 в картотеці відсутні з питань реєстрації фізичних осіб.

За таких обставин суд доходить до висновку, що державним виконацем не лише не доведено факту ухилення боржника від виконання рішення суду, а й обізнаності останнього про здійснення його примусового виконання.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Обов`язок щодо підтвердження цих обставин належними доказами покладається на державного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Відповідно до ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України від 11 вересня 1997 року) та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» в демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України).

Згідно ч.4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) ЄСПЛ також застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, ЄСПЛ не погодився з владою РФ з питання додержання в результаті накладення обмеження на право заявника залишати свою країну принципу, згідно якого таке обмеження має бути необхідним в демократичному суспільстві в контексті п.3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції. Європейський Суд вказав, що необхідність додержання цього принципу закладена і в національному законодавстві, яке не передбачає автоматичного накладення таких обмежень.

Отже, суд відхиляє представлені державним виконавцем аргументи в доведеність ухилення ОСОБА_1 від виконання грошових зобов`язань, оскільки саме по собі невиконання боржником самостійно зобов`язань не може свідчити про ухилення останньої від виконання покладених на неї рішенням обов`язків та, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Таким чином, з вищезазначеного вбачається, що державний виконавець не в повній мірі скористався правами, наданими йому Законом від 2.06.2016 № 1404-VIII, направленими на своєчасне та неупереджене виконання виконавчих документів, не вжив всіх заходів по встановленню місця проживання (знаходження) ОСОБА_1 , зокрема шляхом звернення до суду з поданням про оголошення в розшук боржника, та передчасно звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи, що наявність боргових зобов`язань не є беззаперечною підставою для задоволення такого подання, суд вважає, що воно задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.441 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні подання старшого державного виконавця Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа боржника ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 03.10.2017 (п. 15.5 ч. 1 Розділу XIІІ Перехідних Положень ЦПК України).

Суддя: