Справа № 345/1663/18
Провадження № 22-ц/4808/1099/19
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Бойчука І. В., Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л. М.

з участю: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Корчука О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про скасування наказу про звільнення, визнання незаконним та скасування наказу про внесення змін до наказу ДП «Укрспирт» від 11.06.2018 року №162-к Про внесення змін до наказу ДП «Укрспирт» №83-к від 28.03.2018 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, з апеляційною скаргою Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2019 року, ухвалене суддею Миговичем О.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обгрунтування

У травні 2019 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому, враховуючи збільшення позовних вимог від 02. 07. 2018 року, просив визнати незаконним та скасувати наказ т.в.о. директора - радника директора Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" від 28 березня 2018 року № 83-К про звільнення його з посади провідного інженера відділу економічної безпеки Управління економічної безпеки Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт", у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; визнати незаконним і скасувати Наказ Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" від 11.06.2018 року №162-К «Про внесення змін до наказу ДП «Укрспирт» №83-К від 28.03.2018 року: поновити його з 28 березня 2018 року на посаді провідного інженера відділу економічної безпеки управління безпеки Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт"; стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня 2018 року по 12 червня 2019 року в розмірі 275 596 гривень, індекс споживчих цін 33 622,66 гривень, моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень.

Позов мотивовано тим, що з вересня 2016 року ОСОБА_2 працював у ДП "Укрспирт" на посаді провідного інженера відділу економічної безпеки управління безпеки ДП «Укрспирт». Персональним попередженням від 09.01.2018р., отриманим 18.01.2018 року, позивача було повідомлено, що у зв`язку з організаційно-штатними змінами на ДП «Укрспирт», керуючись ст.49-2 КЗпП України, відповідно до Наказу від 09.01.2018р. №12 «Про внесення змін до штатного розпису» ОСОБА_2 підлягає звільненню. Згідно Наказу №83-К від 28.03.2018 року, отриманого по пошті 02.04.2018 року, його звільнено з посади провідного інженера відділу економічної безпеки управління безпеки ДП «Укрспирт» з 28.03.2018р. на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. Листом від 11.06.2018 року, що отриманий позивачем 18.06.2018 року, відповідач повідомив ОСОБА_2 про внесення змін до Наказу ДП Укрспирт Про звільнення ОСОБА_2 №83-к від 28.03.2018 року, а саме: змінено дату звільнення позивача з 28.03.2018 року на 28.04.2018 рік. Зобов`язано ознайомити ОСОБА_2 з даним наказом та провести з ним відповідний розрахунок.

Позивач стверджував, що Наказом ДП Укрспирт від 11.06.2018 року №162-к, відповідач визнав неправомірність Наказу №83-к від 28.03.18р. Окрім того, підставами Наказу від 11.06.18р. вказано лише листок непрацездатності, визначено нову дату звільнення - 28.04.18р. - субота, тому відповідач неправомірно визначив дату звільнення у неробочий день.

Позивач вважав, що з роботи його звільнено безпідставно та незаконно, з порушенням вимог ст. ст. 21, 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України, вказуючи на те, що затвердження штатного розпису в новій редакції не змінило основних завдань та функцій структурного підрозділу, у якому працював ОСОБА_2 , а виразилося лише у формальній зміні назви цього підрозділу, здійснено з метою усунення із займаних посад певних працівників. Зазначав, що при звільненні його з роботи у зв`язку зі скороченням штату, відповідач не врахував його (позивача) переважного права на залишення на роботі, відповідачем не було запропоновано всі вакантні посади в ДП "Укрспирт", чим порушено вимоги ст. 49-2 КЗпП України. Перелік вакантних посад ДП «Укрспирт», які пропонувалися працівнику на 28 березня 2018р. містив вакансію «Заступника керівника з питань безпеки» в Підгайчиківському МПД, що знаходиться в Коломийському районі Івано-Франківської області, однак цей перелік був надісланий ОСОБА_2 тільки разом з Наказом про звільнення №83-К від 28.03.2018р.

Не враховано і того, що ОСОБА_2 єдиний годувальник в сім`ї, в нього на утриманні перебуває дружина та малолітня дитина. Окрім того, на час звільнення з роботи він навчався на 4 курсі Національної академії внутрішніх справ України без відриву від роботи, є учасником бойових дій. Його не було попереджено про час та місце розгляду подання, щодо виключення його з членів первинної профспілкової організації чи надання дозволу первинної профспілкової організації на його звільнення. Також зазначав, що у період з 28.03.2018 року по 27.04.2018 року він перебував на амбулаторному лікуванні, тому наказ про його звільнення відповідачем виданий з порушенням ст. 40 КЗпП України.

Незаконним звільненням з роботи, принижено його честь і гідність, ділову репутацію серед колег та в очах оточуючих його людей, порушено нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя та настання інших негативних наслідків. Окрім того, звільнення позивача з роботи поставило його у вкрай скрутне становище, з огляду на те, що він єдиний годувальник в сім`ї і має на утриманні дружину і дитину віком 1 рік 1 місяць. У зв`язку із чим йому завдано моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 100000 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ т.в.о. директора - радника директора Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" від 28 березня 2018 року № 83-К про звільнення ОСОБА_2 , провідного інженера відділу економічної безпеки Управління економічної безпеки Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт", у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Визнано незаконним і скасовано Наказ Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" від 11.06.2018 року №162-К «Про внесення змін до наказу ДП «Укрспирт» №83-К від 28.03.2018 року.

Поновлено з 28 березня 2018 року ОСОБА_2 на посаді провідного інженера відділу економічної безпеки управління безпеки Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт".

Стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня 2018 року по 12 червня 2019 року в розмірі 275 596 гривень, 33 622,66 гривень індексу споживчих цін, моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень.

Стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" на користь держави судовий збір у розмірі 3921,26 гривень.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення на користь ОСОБА_2 з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" заробітної плати за один місяць у розмірі 19 664,63 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при звільнені позивача з роботи відповідачем ДП "Укрспирт" порушено вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки звільнення здійснено в період тимчасової непрацездатності позивача. Позивача не було попереджено про час та місце розгляду подання щодо виключення його з членів первинної профспілкової організації чи надання дозволу первинної профспілкової організації на його звільнення. Відповідач не виконав обов`язок, передбачений ч.3 ст.49-2 КЗпП України, оскільки перелік вакантних посад ДП «Укрспирт», які пропонувалися працівнику на 28 березня 2018р. містив вакансію «Заступника керівника з питань безпеки» в Підгайчиківському МПД, що знаходиться в Коломийському районі Івано-Франківської області, однак цей перелік був надісланий ОСОБА_2 тільки разом з Наказом про звільнення №83-К від 28.03.2018р. Відповідач порушив вимоги ст.42 КЗпП України та ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки не врахував переважне право позивача, який є учасником бойових дій, на залишення на роботі. Суд вважав, що наведені відповідачем доводи не дають можливості дійти висновку про меншу продуктивність праці чи нижчу кваліфікацію позивача, порівняно з іншими працівниками, що були залишені на роботі. Роботодавець не визначив кваліфікаційний рівень позивача. Суд вважав, що прийняття ДП "Укрспирт" наказу № 12 від 09.01.2018 року "Про введення в дію нової редакції штатного розпису" не привело до будь-яких змін в організації діяльності та роботи ДП "Укрспирт", зокрема, в частині діяльності та роботи управління безпеки, яке не змінило основних завдань та функцій. Суд зазначив, що доводи відповідача ДП "Укрспирт" про те, що у даному випадку мала місце саме подія ліквідації управління економічної та виробничої безпеки, а не лише факт зміни назви цього відповідного структурного підрозділу, не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Визначаючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд виходив із того, що згідно із наявною у матеріалах справи довідкою № 4-3/36 про доходи ОСОБА_2 від 20.02.2018 року року середньоденна заробітна плата позивача за квітень 2018 року по червень 2019 року становить 984 грн. 27 коп., кількість робочих днів 280 днів.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яку повинен відшкодувати відповідач, суд враховував характер та обсяг душевних страждань і психологічних переживань позивача, той факт, що він єдиний годувальник в сім`ї, в нього на утриманні перебуває дружина та малолітня дитина. Окрім того, ОСОБА_2 на час звільнення з роботи навчався на 4 курсі Національної академії внутрішніх справ України без відриву від роботи. Також ОСОБА_2 є учасником бойових дій, а також тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості Укрспирт», зазначає, про порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача судовий збір в розмірі 5881,89 гривень.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінки доводам представника відповідача та наданим ним письмовим доказам. По-перше, суд не дав оцінки доводам відповідача про те, що підприємством дотримано вимоги законодавства про переважне залишення на роботі, оскільки в порівняння з працівником ОСОБА_3 , який залишився працювати на аналогічній посаді, позивач мав значно нижчий рівень продуктивності праці: мав зауваження до роботи безпоседнього керівника слабо прявляв ділові якості, не проявляв ініціативи у робочих питаннях та тривалий час перебував у відпустках та на лікарняному, не мав відповідних заохочень за виконання важливих робіт. По-друге, суд не дав оцінки доводам відповідача про те, що відповідачем дотримано вимоги ч.1,3 ст.43 КЗпП України (щодо права позивача бути присутнім на засіданні профспілкового комітету), оскільки відповідач звернувся у визначений законом спосіб до профспілкового органу та відповідно отримав згоду останнього на звільнення позивача. Апелянт вказує, що суду було запропоновано зупинити провадження у справі та запитати згоди проспілкового органу, після чого розглянути спір по суті, якщо рішення проспілкового органу ставиться під сумнів. По-третє, суд не дав оцінки доводам відповідача про те, що підприємством не було порушено вимоги ч.4 ст.40 КЗпПК України, оскільки законодавством не встановлено обмеження щодо звільнення працівника у вихідний день, а позивач приховав від адміністрації факт перебування на лікарняному, чинним законодавством не заборонено змінювати дату звільнення шляхом внесення змін до наказу про звільнення.

Не відповідають дійсним обставинам справи висновки суду про те, що переліки вакантних посад не містили жодної вакансії, яка б відповідала кваліфікації позивача, та що лише перелік вакантних посад ДП «Укрспирт, які пропонувалися працівнику станом на 28.03.2018 містив вакансію Заступник керівника з питань безпеки в Підгайчиківському МПД ДП «Укрспирт», яка, на думку суду, відповідала б кваліфікації позивача та не вимагала переїзду до іншої місцевості. Такі висновки, на думку апелянта, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Також апелянт вказує, що суд не досліджував і не надав оцінку доказам, які враховувалися роботодавцем при визначенні переважного права в залишенні на роботі працівників (копії табелів обліку робочого часу, доповідній записці тощо), з яких роботодавець дійшов висновку про залишення на роботі найбільш ефективного працівника ОСОБА_3 , а позивача та іншого працівника було повідомлено про скорочення та в подальшому звільнено з роботи.

На думку апелянта, не відповідає обставинам справи висновок суду про те, що суд досліджував у судовому засіданні Положення про управління безпеки ДП «Укрспирт» та Положення про управління економіної та виробничої безпеки ДП «Укрспирт», а також щодо спростування доводів відповідача про ліквідацію управління.

Апелянт зазначає, що суд невірно визначив розмір середньоденної заробітної плати, оскільки взяв за основу довідку про доходи позивача від 30.02.2018 №4-3/36, зазначивши, що довідка, надана ДП «Укрспирт» від 10.06.2019 року №1-11-7/108, суперечить даним довідки ОК 7, виданої Пенсійним фондом України. При цьому, суд не звернув уваги на те, що при формуванні довідки Пенсійного фонду України враховуються виплати, що передбачені Розділом ІІІ п.4 абз. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, які не можуть враховуватися при визначенні розміру середньоденної заробітної плати працівника.

Також, на думку апелянта, суд безпідставно стягнув індекс споживчих цін, оскільки підставою для такого стягнення є порушення строків виплати заробітної плати, доказів чого матеріали справи не містять, також позовна заява не містять вимоги та відповідних доводів щодо стягнення індексу споживчих цін, відсутні заяви позивача про збільшення позовних вимог в частині стягнення індексу споживчих цін.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення залишити без змін. Зокрема, зазначає, що позиція суду першої інстанції щодо недоведеності відповідачем більшої кваліфікації і продуктивності працівників, що були залишені на роботі, є обґрунтованою та законною. Відповідачем в порушення ч.1, 3 ст.49-2 КЗпП України не забезпечено працевлаштування позивача - працівника попередженого про звільнення у зв`язку із скороченням штату, що є обов`язком роботодавця. ДП «Укрспирт» порушено ст.43 КЗпП України, оскільки не повідомлено про час та місце розгляду подання, щодо виключення позивача з членів первинної профспілкової організації чи надання дозволу первинної проспілкової організації. Прийняття відповідачем наказу №12 від 09.01.2018 року «Про введення в дію нової редакції штатного розпису» не привело до будь-яких змін в організації діяльності та роботи відповідача, зокрема, в частині діяльності та роботи управління безпеки.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що згідно наказу №27/35-К від 22 серпня 2016 року позивач ОСОБА_2 був прийнятий на роботу старшим інспектором з охорони Підгайчиківського МПД ДП «Укрспирт» з 23.08.2016 року з оплатою праці згідно зі штатним розписом (а.с.94, т.1).

Згідно наказу №236-К від 01.09.2016 року ОСОБА_2 старшого інспектора з охорони Підгайчиківського МПД ДП «Укрспирт» переведено на посаду провідного інженера відділу економічної безпеки управління ДП «Укрспирт» з 01.09.2018 року з посадовим окладом згідно зі штатним розписом (а.с.95, т.1).

Відповідно до Наказу від 09.01.2018р. №12 «Про внесення змін до штатного розпису» у зв`язку із виробничою необхідністю та необхідністю оптимізації діяльності апарату управління ДП «Укрспирт» виведено із штатного розпису управління безпеки наступні посади: заступника начальника управління 1 (одиниця); провідного інженера відділу організації захисту та охорони 1(одиниця); провідного інженера 1 (одиниця); начальника відділу внутрішньої безпеки 1(одиниця); провідного інженера відділу економічної безпеки 2 (одиниці)(саме цю посаду займав позивач); заступника начальника відділу програмного забезпечення та інформаційної політики 1(одиниця) (а.с.96, т.1).

Персональним попередженням від 09.01.2018р., отриманим 18.01.2018 року, у зв`язку з організаційно-штатними змінами на ДП «Укрспирт», керуючись ст.49-2 КЗпП України, позивача було попереджено, що відповідно до Наказу від 09.01.2018р. №12 «Про внесення змін до штатного розпису» ОСОБА_2 підлягає звільненню. Окрім того, в даному попередженні зазначено, що у випадку перебування у відпустці або тимчасовій непрацездатності на день звільнення воно відбудеться одразу після одужання. Також позивача запропоновано інші вакансії згідно з переліком (а.с.19, т.1).

Попередження позивача про вакантні посади пропонувались ще двічі.

12.03.2018р. первинна профспілкова організація апарату управління ДП «Укрспирт», розглянувши подання т.в.о. директора ДП «Укрспирт» від 23 лютого 2018 року, надала згоду на звільнення позивача відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується витягом із протоколу (а.с.103-106, т.1).

Згідно Наказу №83-К від 28.03.2018 року, отриманого по пошті 02.04.2018 року, позивача звільнено з посади провідного інженера відділу економічної безпеки управління безпеки ДП «УКРСПИРТ» з 28.03.2018р. на підставі п. 1 ч. 1ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників (а.с.26). Підставами наказу зазначено: персональне попередження; біографічна довідка; характеристика; доповідна записка начальника відділу економічної безпеки управління безпеки ДП «УКРСПИРТ»; перелік вакантних посад ДП «УКРСПИРТ», які пропонуються працівнику на 18.01.2018р.; на 26.02.2018р.; на 02.03.2018р.; на 28.03.2018 р.; пам`ятка; лист ДП «Укрспирт» від 23.02.2018 року №01-1-2/28-к; лист первинної профспілкової організації апарату управління ДП «УКРСПИРТ» від 12.03.2018р. №5/03; службова записка начальника юридичного управління Дмитренка О.М.

Листом від 11.06.2018 року, що отриманий позивачем 18.06.2018 року, відповідач повідомив ОСОБА_2 про внесення змін до Наказу ДП Укрспирт Про звільнення ОСОБА_2 №83-к від 28.03.2018 року, а саме: було змінено дату звільнення позивача з 28.03.2018 року на 28.04.2018 року. Зобов`язано ознайомити ОСОБА_2 з даним наказом та провести з ним відповідний розрахунок (а.с.98, т.1).

Наказом ДП Укрспирт від 11.06.18р. №162-к Про внесення змін до наказу ДП Укрспирт №83-к від 28.03.18р.", у зв`язку з встановленими під час розгляду цивільної справи обставинами про тимчасову непрацездатність ОСОБА_2 в період з 28.03.2018 року по 27 квітня 2018 року, внесено зміни до до Наказу ДП Укрспирт Про звільнення ОСОБА_2 №83-к від 28.03.18р. Підставами цього наказу зазначено листок непрацездатності серія АДЛ №527303 від 28.03.18р., листок непрацездатності серія АДЛ №527788 від 27.04.18р. (а.с.98, т.1).

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 03 вересня 2019 року провадження у цій справі було зупинено до одержання рішення первинної профспілкової організації апарату управління ДП «Укрспирт» щодо згоди на звільнення позивача (а.с.50-51, т.2).

25 вересня 2019 року первинна профспілкова організація апарату управління ДП «Укрспирт», розглянувши ухвалу суду апеляційної інстанції від 03 вересня 2019 року, надала згоду на звільнення позивача відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується протоколом (а.с.58-62, т.2).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника відповідача-апелянта, який доводи апеляційної скарги підтримав, представника позивача, який вимоги скарги заперечив, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в частині підстав відмови у позові не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Однак суд першої інстанції при ухваленні ріщення зазначених вимог у повній мірі не дотримався.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Таким чином, прийняття рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. Такою є позиція Верховного Суду, постанові Верховного Суду від 28.03.2019 року у справі №755/3495/16-ц.

З огляду на викладене, наказ про внесення змін до штатного розпису є правом відповідача, також у відповідача відбулося скорочення чисельності та штату працівників, що підтверджується наказом ДП «Укрспирт» від 09.01.2018 року №12 (а.с.96-97, т.1).

Проте, суд помилково послався на те, що із досліджених у судовому засіданні Положення про управління безпеки ДП "Укрспирт" та Положення про управління економічної та виробничої безпеки ДП "Укрспирт" вбачається, що затвердження штатного розпису в новій редакції не змінило основних завдань та функцій підрозділу, у якому працював позивач ОСОБА_2 , а виразилося лише у формальній зміні його назви із "управління економічної та виробничої безпеки" на "управління безпеки". Суд першої інстанції дав правову оцінку доказам вищевказаним Положенням, жодного з яких у матеріалах справи немає.

Колегія суддів ще раз наголошує на тому, що на ДП «Укрспирт» відбулося скорочення чисельності і штату працівників відділу економічної безпеки управління безпеки ДП «Укрспирт», що підтверджується матеріалами справи. Однак суд першої інстанції не встановив цього факту.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Таким є правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1723цс/17, від якого Велика Палата Верховного Суду не відступила (постанова від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17).

Судом встановлено, що відповідач, виконуючи обов`язок, встановлений частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, пропонував позивачу переліки вакантних посад на 18.01.2018 року (а.с.20-24, т.1), на 26.02.2018 року (а.с.107-112, т.1), на 02.03.2018 року(а.с.113-118) та на день звільнення - 28.03.2018 року (а.с.27-32, т.1).

При цьому, тільки у переліку вакантних посад на 28.03.2018 року була посада заступника керівника з питань безпеки Підгайчиківського МПД, якої не було у всіх попередніх переліках. Згідно доводів позивача протягом усього часу розгляду справи наголошувалось, що він не заперечував факту пропозиції йому адміністрацією підприємства вакантних посад до 02. 03. 2018 року, однак не погоджувався на їх зайняття через те, що робота пропонувалась поза межами його проживання у Івано-Франківській області, або була вільною тільки посада охоронця. У поясненнях позивач стверджував, що на посаду заступника керівника з питань безпеки Підгайчиківського МПД він би погодився, оскільки вона йому підходила до найближчого місця проживання та відповідала кваліфікації, однак її йому не запропонували до моменту звільнення. Перелік вакантних посад на 28.03.2018 року, у якому була вакантна посада заступника керівника з питань безпеки Підгайчиківського МПД був отриманий ним тільки разом із наказом про звільнення. Тому відповідач позбавив позивача можливості погодитись на цю посаду та подати заяву про переведення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції помилково вважав, що відповідач порушив вимоги ст.42 КЗпП України та ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки не врахував переважне право позивача, який є учасником бойових дій, на залишення на роботі.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, сімейним - при наявності двох і більше утриманців; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Так, відповідачем надано докази, що підтверджують те, що було визначено кваліфікаційний рівень та продуктивність праці позивача та інших працівників відділу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , тому відповідач дійшов обгрунтованого висновку, що найбільш ефективним працівником відділу економічної безпеки ДП «Укрспирт» є ОСОБА_3 (а.с.100-101, 119-129, 169-173, т.1). Такі доводи відповідача повністю підтверджено матеріалами справи. За цих обставин, відповідач не був зобов`язаний враховувати переважне право позивача на залишення на роботі. У даній справі належними та допустимими доказами підтверджено, що відповідач повністю дотримався вимог ст.42 КЗпП України. Тому посилання суду першої інстанції на те, що при звільненні позивача роботодавцем не дотримано вимог вказаної статті є помилковим.

З відмовою у позові з тієї підстави, що при звільнені позивача ОСОБА_2 з роботи відповідачем ДП "Укрспирт" порушено вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки звільнення здійснено в період тимчасової непрацездатності позивача, не можна погодитись, з огляду на обґрунтованість доводів відповідача, який зазначав, що про тимчасову непрацездатність позивача на день звільнення 28.03.2018 року адміністрації підприємства не було відомо. Як тільки стало відомо про це, дату звільнення було змінено.

Висновок суду про те, що Наказом ДП Укрспирт від 11.06.2018 року №162-к відповідач визнав неправомірність Наказу №83-к від 28.03.18р., є помилковим, оскільки наказом від 11.06.2018 року тільки внесено зміни щодо дати звільнення у зв`язку з тим, що позивач з 28.03.2018 року по 27.04.2018 року перебував на амбулаторному лікуванні (а.с.18, т.1). Крім того, 18 січня 2018 року в персональному попередженні від 09.01.2018 року(а.с.19, т.1) позивачу було повідомлено, що у випадку настання непрацездатності в день звільнення воно відбудеться одразу після одужання. Чинне законодавство України не містить норм, що забороняють роботодавцю вносити зміни до наказу про звільнення працівника. Крім того, правильність такої практики підтверджується також Верховним судом (постанова від 18.02.2018 року, справа №592/99/15-ц).

Суд першої інстанції з посиланням на п.2.27. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, дійшов висновку, що оскільки 28.04.2018р. - субота, є вихідним днем, то відповідач неправомірно визначив дату звільнення позивача у неробочий день. Такий висновок суду помилковий, оскільки чинним законодавством не встановлено заборони приймати на роботу або звільняти у вихідний день. Суд помилково застосував вищевказану Інструкцію, яка не регулює питання порядку звільнення працівників. Це питання регулюється виключно законом, зокрема, ст.116 КЗпП України, відповідно до якої, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Також суд невірно зазначив як підставу для відмови у позові розгляд подання профкомом без участі позивача, оскільки відповідно до ст.43 КЗпП Укртаїни це могло б бути підставою для зупинення провадження у справі та повторно запитування згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), а не для відмови у позові.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач-роботодавець у порушення частини третьої статті 49-2 КЗпП України не виконав обов`язку по працевлаштуванню позивача, так як останньому не були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення, а саме не було запропоновано посади заступника керівника з питань безпеки Підгайчиківського МПД. Саме з цієї підстави, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції мав задовольнити позов поновлення позивача на роботі, оскільки усі інші підстави, зазачені судом не відповідають законодавству та не підтверджуються матеріалами справи. Крім того, суд першої інстанції помилкового вважав, що у відповідача не відбулося змін в організації виробництва і праці тому рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухалити нове рішення.

Факт невиконання обов`язку передбаченого КЗПП України по працевлаштуванню позивача аж до дня звільнення, а саме не запропоновано вакантну посаду, яка з`явилася на підприємстві, а саме не було запропоновано посаду заступника керівника з питань безпеки Підгайчиківського МПД на яку б міг та за доводами позивача погодився б є незаперечним. Такий факт повністю підтверджено матеріалами справи, та не заперечувався відповідачем.

Відповідно до листів заступника директора ДП «Укрспирт» від 28.03.2018 року №02-1-2/69к та 1-2/70к (а.с.25 та 25 зворот, т.1) позивачу ОСОБА_2 одночасно надсилалась копія наказу про звільнення та перелік вакантних посад на 28.03.2018 року на 5 аркушах. У листі відповідачем наголошено на наявність вакантної посади заступника керівника з питань безпеки Підгайчиківського МПД ДП «Укрспирт». Зазначені обставини повністю підтверджують доводи позивача, що перелік вакантних посад від 28.03.2018 року, надісланий йому листом разом із наказом про звільнення, а не пропонувались саме до дня його звільнення. Представник відповідача жодним доказом не спростував цієї обставини, а навпаки підтвердив її.

Відповідно до письмого відзиву на позов представником відповідача на а.с.71, т.1 зазначено, що позивач має повну вищу освіту за спеціальністю «менеджмент зовнішньоекономічної діяльності», кваліфікація економіст-менеджер, працював на посаді бухгалтера та старшого інспектора з охорони Підгайчиківського МПД ДП «Укрспирт», тобто підтверджує, що посада заступника керівника з питань безпеки відповідає кваліфікації та досвіду роботи позивача. Такі ж пояснення підтверджені представником відповідача у письмових запереченнях на доводи позивача на аркуші справи 157, т.1. У даних поясненнях представник відповідача зазначає також, що посада заступника керівника з питань безпеки зазначена у переліку вакантних посад від 28.03.2018 року також відповідає його кваліфікації.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями розд. ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Отже, середньоденний заробіток повинен визначатися, виходячи із виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, тобто оскільки позивача звільнено 28.03.2018 року, то враховуватися мають виплати за лютий та січень 2018 року.

Однак суд першої інстанції при визначенні середнього заробітку, виходив із довідки № 4-3/36 про доходи ОСОБА_2 від 20.02.2018 року (а.с.229, т.1), з якої встановив, що середньоденна заробітна плата позивача за квітень 2018 року по червень 2019 року (280 робочих днів) становить 984 гривень 27 копійок. Однак у цій довідці зазначені доходи позивача тільки за 2017 рік і не вказано доходи за січей та лютий 2018 року, тому незрозуміло, які доходи взяв до уваги суд першої інстанції, відповідного розрахунку у рішенні не зазначено. Отже, суд першої інстанції з порушенням вищевказаних норм законодавства визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд апеляційної інстанції встановив, що нарахована заробітна плата позивача згідно довідки за січень становить 10099,57 гривень, за лютий 20550 гривень. Фактична кількість відпрацьованих робочих днів протягом цих місяців становить відповідно 34 дні (13 і 21), що підтверджується довідкою про доходи позивача від 10.06.2019 року №1.11 7/108(а.с.232, т.1). та даних довідки за формою ОК-7 Пенсійного фонду України (а.с.230, т.1).

Розмір середньоденного заробітку позивача становить 901,46 гривень ((10099,57 гривень + 20550 гривень) / 34 (фактично відпрацьовані дні)).

Кількість робочих днів за період з 30 квітня 2018 року по 26 листопада 2019 року(день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції) складає 394 дні.

Отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за вищевказаний період становить 355175 гривень 24 копійки без утримання податку й інших обов`язкових платежів (901,46 гривень х 394 дні), який підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. Розмір середньомісячної заробітної плати позивача становить 18479,89 гривень.

Що стосується стягнення судом першої інстанції 33 622,66 гривень індексу споживчих цін, колегія суддів виходить із такого.

Позовна заява не містить вимоги щодо стягнення індексу споживчих цін, у матеріалах справи немає заяви позивача про збільшення позивних вимог в частині стягнення з відповідача індексу споживчих цін.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Зазначені виплати проводить роботодавець на час виплати заробітної плати, тому зазначені вимоги заявлені передчасно.

Що стосується часткового задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000 гривень, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової ) шкоди» роз`яснив, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Встановивши порушення прав позивача, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач не довів переконливими доказами завдання йому моральної шкоди у розмірі, який визначений судом. Колегія суддів вважає, що при визначенні розміру завданої моральної шкоди необхідно брати до уваги не тільки факт неправомірності звільнення, а й усі особливості даного спору, взаємовідносини між позивачем та відповідачем, їх суб`єктивне ставлення до наданих прав та обов`язків.

З урахуванням вимог розумності та справедливості суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд неправильно визначив підстави для відмови у позові ОСОБА_2 , тому рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 374 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову із вищизазначених підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості Укрспирт» про скасування наказу про звільнення, визнання незаконним та скасування наказу про внесення змін до наказу ДП «Укрспирт» від 11.06.2018 року №162-к Про внесення змін до наказу ДП «Укрспирт» №83-к від 28.03.2018 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконними та скасувати накази т.в.о. директора - радника директора Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" від 28 березня 2018 року № 83-К про звільнення ОСОБА_2 , провідного інженера відділу економічної безпеки Управління економічної безпеки Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт", у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та від 11.06.2018 року №162-К «Про внесення змін до наказу ДП «Укрспирт» №83-К від 28.03.2018 року.

Поновити ОСОБА_2 на посаді провідного інженера відділу економічної безпеки управління безпеки Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" з 28 березня 2018 року.

Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня 2018 року по 26 листопада 2019 року в розмірі 355 175 гривень 24 копійки та 2 000 гривень завданої моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення на користь ОСОБА_2 з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" заробітної плати за один місяць у розмірі 18479 гривень 89 копійок підлягає негайному виконанню.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді: І.В. Бойчук І.О. Максюта