Справа № 204/7180/19
Провадження № 2/204/1838/19
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Сокол К.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

10 жовтня 2019 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики.

В обґрунтування позову, позивач зазначав, що в 2016 році син позивача ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 вирішили придбати квартиру, проте, на той час в молодого подружжя не було достатньої суми грошових коштів для придбання квартири. У зв`язку з чим, ОСОБА_2 звернувся до Позивача з проханням, надати йому в борг 26500 доларів США для купівлі квартири в Житловому комплексі «Атмосфера», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 18 листопада 2016 року, в день купівлі вищезазначеної квартири Позивач за договором позики передав ОСОБА_2 26500 доларів США, що на момент укладення договору позики, складало еквівалент 690000 гривень з умовою, що всі вищезазначені грошові кошти будуть витрачені на купівлю квартири. Сторони домовилися, що сума боргу буде повернута 18.11.2018 року. Згодом, коли настав час повертати борг, на вимогу Позивача повернути грошові кошти ОСОБА_2 сказав, що в нього такої суми немає, дружина хоче забрати в нього всю квартиру, а тому нехай вона повертає борг, оскільки всі грошові кошти він сплатив за купівлю квартири. Його дружина, ОСОБА_3 , взагалі не виходить на зв`язок з Позивачем та відповідно не збирається повертати грошові кошти, які були використані в інтересах подружжя. Враховуючи наведене, Позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просив стягнути за договором позики від 18.11.2016 року солідарно з відповідачів 654550 грн., що є еквівалентом позиченої суми в іноземній валюті за курсом НБУ на час звернення до суду з позовом.

Ухвалою суду від 21.10.2019 у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 21.10.2019 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.

З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Відповідачі у встановлений судом строк не надали суду відзивів на позовну заяву, у зв`язку з чим, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи предмет спору, заявлені межі позовних вимог, суд розглядає справу в межах наявності та достатності підстав для стягнення з відповідача вказаної позивачем суми грошових коштів, правомірності утворення та існування боргу, що відповідає вимогам ст.129 Конституції України.

Згідно п.1 ч.1, ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Тлумачення ч.4 ст.202, ч.2 ст.626, ст. 1046 ЦК України, дозволяє стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13.

Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Встановлено, що 18 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого, ОСОБА_1 надав, а ОСОБА_2 отримав в борг 26500 доларів США в інтересах сім`ї, зокрема, для купівлі квартири в Житловому комплексі «Атмосфера», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , тобто, з умовою, що всі вищезазначені грошові кошти будуть витрачені на купівлю квартири. Сторони домовилися, що датою повернення суми боргу є 18.11.2018 року (а.с.7).

Суд зазначає, що сторонами договору позики дотримано загальних вимог ст.ст. 207, 208, 1047 ЦК України щодо форми договору, його істотних умов. ОСОБА_2 згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, в тексті договору було застережено факт отримання коштів в повному об`ємі та вказано термін повернення грошей позикодавцю - ОСОБА_1 .

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення правочину, а й передання грошової суми. Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року у постанові №6-50цс16.

Матеріали справи не містять та Відповідачами не надано суду жодних доказів на спростування факту укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , призначення отриманих коштів та факту невиконання зобов`язання повернути кошти у встановлений термін.

Враховуючи наведене, суд вважає письмовий договір позики від 18.11.2016, наданий позивачем на підтвердження зобов`язань боржника, є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобов`язання; ненадання доказів виконання договору позики згідно з положенням ч.3 ст.545 цього кодексу, зокрема оригіналу договору, свідчить про неповернення боргу відповідачем, тому є підстави для стягнення на користь позивача суми позики за вказаним договором.

Що стосується вимог про солідарне стягнення з відповідачів суми коштів за договором позики, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 06.06.2014 року, ОСОБА_2 , уклав шлюб з ОСОБА_4 (а.с.6).

Згідно ч. 1. ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Відповідно до положень ч.2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Верховний Суд в постанові від 03.05.2018 року у справі № 639/7335/15-ц роз`яснив, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`і.

Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину.

З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що не зважаючи на застереження, наявне у договорі позики щодо отримання коштів в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять доказів використання коштів, отриманих за договором позики саме в інтересах сім`ї, зокрема факту придбання спільної квартири (договору купівлі-продажу, розрахункових документів, інформації з реєстрів речових прав на нерухоме майно, письмової згоди другого з подружжя, тощо).

А тому суд вважає, що з урахуванням положень щодо диспозитивності цивільного процесу, в задоволенні вимоги щодо солідарного стягнення боргу за договором позики необхідно відмовити, у зв`язку з її недоведеністю.

Що стосується суми боргу, яку прохає стягнути ОСОБА_1 у позовній заяві, у розмірі 654550 грн., що становить еквівалент наданих у позику 26500 доларів США по курсу НБУ на день подачі позову, суд зазначає наступне.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зазначена правова позиція міститься також у постанові Великої Палати Верховного Суду №14-446цс18 від 16 січня 2019 року. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Враховуючи викладене, а також зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

Окрім того, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Також необхідно зазначити, що суд при розгляді справи встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/12665/14-ц від 4 липня 2018 року.

Тобто визначення гривневого еквіваленту суми стягнутих коштів у зобов`язанні вираженому в іноземній валюті на етапі вирішення спору є передчасним, та відбувається в рамках виконання судового рішення.

Суд, після всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою, а також з метою належного і однозначного тлумачення цього рішення суду, його належного і правильного виконання після набрання законної сили, вважає за необхідне задовольнити частково позов, в частині стягнення з Відповідача ОСОБА_2 на користь Позивача ОСОБА_1 26500 доларів США, відповідно до визначеної сторонами договору позики суми отриманих коштів та валюти зобов`язання.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що суд частково задовольнив позов, на користь держави підлягає стягненню з Відповідача ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6545,50 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст.202,207,208,533, 524,543,545,626,1047,1047,1049 ЦК України, ст.ст.61,65,73 СК України, ст.ст. 12,13,15,16,19, 141,274,276,277, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), суму у розмірі 26500 (двадцять шість тисяч п`ятсот) доларів США за договором позики від 18.11.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суму у розмірі 6545 (шість тисяч п`ятсот сорок п`ять) грн. 50 (п`ятдесят) коп. в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Токар