Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року місто Василівка

Василівський районний суд Запорізької області

у складі: головуючого судді Носика М.А.

секретар судового засідання Шак О.В.

за участю: позивачки ОСОБА_1

представника позивачки - адвоката Ганюкова В.Д.

представника відповідача-2 прокурора Васильчука Б.Г.

представника відповідача-3 Кравченка О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Василівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України (відповідач-1), Прокуратури Запорізької області (відповідач-2), Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (відповідач-3), про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року до Василівського районного суду Запорізької області звернулася ОСОБА_1 із позовом до Державної Казначейської служби України, Прокуратури Запорізької області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, у якому просить винести рішення суду, яким відшкодувати позивачці за рахунок Державного бюджету шляхом списання Державною казначейською службою України з рахунку державного бюджету на користь позивачки 400 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним діями органів досудового слідства та прокуратури.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 20 липня 2012 року прокурором Василівського району Запорізької області відносно неї була порушена кримінальна справа №191217 ПР, за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст. 367 КК України. 11.10.2012 року відносно позивачки був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про не виїзд, а 19.10.2012 року їй було пред`явлене обвинувачення за ч.2 ст.367 КК України. Відповідно до постанови про притягнення ОСОБА_1 в якості обвинуваченої від 19.10.2012 року, позивачка обвинувачувалась в скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, що кваліфікується як службова недбалість тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам громадян та спричинило тяжкі наслідки. 24.10.2012 року кримінальна справа відносно ОСОБА_1 була направлена з обвинувальним висновком до Василівського районного суду Запорізької області. Постановою Василівського районного суду Запорізької області від 09.11.2012 року, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16.01.2013 року, матеріали кримінальної справи були направлені прокурору Василівського району Запорізької області для організації досудового розслідування. За результатами додаткового досудового розслідування, позивачці було пред`явлено підозру в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, складено обвинувальний акт, який 31 липня 2014 року направлений до Василівського районного суду Запорізької області. За результатом розгляду відносно неї кримінального провадження, вироком Василівського районного суду Запорізької області від 12 березня 2015 року ОСОБА_1 , в пред`явленому обвинувачені у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України визнано невинною та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2016 року, апеляція прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 12.03.2015 року, залишена без задоволення, а вирок Василівського районного суду Запорізької області від 12.03.2015 року без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2016 року скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. За результатом нового апеляційного розгляду, ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року, апеляція прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 12.03.2015 року, залишена без задоволення, а вирок Василівського районного суду Запорізької області від 12.03.2015 року без змін. Постановою Верховного Суду колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 21.02.2019 року, вирок Василівського районного суду Запорізької області від 12.03.2015 року залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення. Внаслідок незаконного притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, органом досудового розслідування та прокуратурою їй спричинена значна моральна шкода яка наступному в наступному: внаслідок незаконного притягнення позивачки до кримінальної відповідальності вона 79 місяців знаходилась під слідством та судом. ОСОБА_1 незаконно та безпідставно було пред`явлено звинувачення в злочині, який вона не скоювала. Більше того, ОСОБА_1 був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про не виїзд, внаслідок чого вона була обмежена у реалізації права вільного пересування, що значним чином вплинуло на її законне та конституційне право на свободу пересування. Позивачка вимушена була виправдовуватись, давати пояснення своїм близьким родичам, сусідам, знайомим, тощо, що для неї було вкрай неприємним.

Як наслідок незаконних дій органу розслідування відносно ОСОБА_1 , вона зазнала значних душевних страждань, погіршились відносини з оточуючими людьми, порушились нормальні життєві та професійні зв`язки, тривалий час змушена була захищати свої права та інтереси в суді. При цьому, внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності, була принижена її честь та гідність, оскільки обставини події висвітлювались в засобах масової інформації, де позивачка виставлялась виключно з негативної сторони. Наслідком цього, у ОСОБА_1 значно погіршився стан її здоров`я. Моральну шкоду позивачка оцінює в сумі - 400 000,00 гривень.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 29 березня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Запорізької області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Розгляд справи ухвалено провести в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 24 липня 2019 року закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Позивачка ОСОБА_1 свій позов підтримала та суду пояснила, що вона зазнала значних душевних страждань, погіршились відносини з оточуючими людьми, порушились нормальні життєві та професійні зв`язки, тривалий час змушена була захищати свої права та інтереси в суді. При цьому, внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності, була принижена її честь та гідність, вона вимушена була виправдовуватись, давати пояснення своїм близьким родичам, сусідам, знайомим, що для неї було вкрай неприємним. Позов підтримала та просить задовольнити з підстав, що викладені в письмовій формі.

Представник позивачки адвокат Ганюков В.Д. в судовому засіданні позов підтримав та просить відшкодувати позивачці за рахунок Державного бюджету шляхом списання Державною казначейською службою України з рахунку державного бюджету на користь позивачки 400 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним діями органів досудового слідства та прокуратури.

Представник відповідача - 1 Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи було повідомлено судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, що підтверджується рекомендованими повідомленнями, які повернулися до суду з відміткою про вручення. Жодних документів на підтвердження поважності причин неявки відповідачем 1 суду не надано, відзив та заперечень на позов не подано.

Представник відповідача 2 Прокуратури Запорізької області прокурор ОСОБА_2 в судовому засіданні частково заперечує проти позову, підтримав наданий до суду відзив на цивільний позов, згідно якого відповідач 2 не заперечує проти відшкодування завданої моральної шкоди ОСОБА_1 у сумі 182633 грн., а у задоволенні інших позовних вимог просить суд відмовити, посилаючись на їх необґрунтованість.

Представник відповідача - 3 Головного управління Національної поліції в Запорізькій області Кравченко О.М. в судовому засіданні проти позову заперечує в повному обсязі, просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки співробітники Національної поліції діяли законно, в межах КПК України, вони не вчиняли незаконних дій.

Вислухавши позивачку та представників сторін, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку в сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.12 ЦК України кожна особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що постановою про порушення кримінальної справи від 20 липня 2012 року прокурором Василівського району Запорізької області відносно ОСОБА_1 була порушена кримінальна справа №191217 пр, за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст. 367 КК України (а.с.9-10).

Постановою про притягнення в якості обвинуваченої від 19.10.2012 року, ОСОБА_1 було пред`явлене обвинувачення за ч.2 ст.367 КК України, що кваліфікується як службова недбалість тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам громадян та спричинило тяжкі наслідки (а.с.11-13).

24.10.2012 року кримінальна справа відносно ОСОБА_1 була направлена з обвинувальним висновком до Василівського районного суду Запорізької області.

Вироком Василівського районного суду Запорізької області від 12 березня 2015 року ОСОБА_1 , в пред`явленому обвинувачені у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України визнано невинуватою та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення (а.с.14-20).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16 червня 2016 року, апеляція прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 12.03.2015 року, залишена без задоволення, а вирок Василівського районного суду Запорізької області від 12.03.2015 року без змін. (а.с.21-25)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2016 року скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції (а.с.26-28).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року, апеляція прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 12.03.2015 року, залишена без задоволення, а вирок Василівського районного суду Запорізької області від 12.03.2015 року без змін (а.с.29-34).

Постановою Верховного Суду колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 21.02.2019 року, вирок Василівського районного суду Запорізької області від 12.03.2015 року, залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає (а.с.35-38).

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи вищевикладене, зазначеними судовими рішеннями, які є обов`язковими для суду в ході даного судового розгляду, встановлено факт невинуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України.

Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст.5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання на порушення положень цієї статті, має захищене позовом право на відшкодування. Підстави виникнення права на відшкодування шкоди фізичній особі пов`язуються з незаконними діями посадових осіб незалежно від їх вини. Такими підставами є незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконне затримання, незаконне накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до ст.29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Відповідно до ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, обмеження прав і свобод громадян допускається лише у разі наявності законних підстав.

Під час розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України було встановлено, що законних підстав для обмеження її конституційних прав не було. Її виправдання свідчить про незаконність притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності та незаконність обмеження в конституційних правах.

Суд приходить до висновку, що позивачка ОСОБА_1 , конституційні права та свободи якої були порушенні внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, обрання міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, проведення інших процесуальних слідчих дій, що обмежували її права, у зв`язку з чим позивачка ОСОБА_1 вправі порушувати питання про відшкодування завданої їй шкоди.

Відповідно до ст.1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених Законом.

Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі в рішенні - Закон), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно з ч.2 ст.1 зазначеного Закону, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 1 ч.1 ст.2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що завдана позивачу ОСОБА_1 шкода повинна бути відшкодована Державою.

Згідно з частинами 1, 5, 6 ст.4 зазначеного Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених, у тому числі, пунктами 4,5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали позивачеві моральної втрати, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно п.3, п.4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», що затверджений наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року №6/5/3/41, передбачено, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Судом встановлено, що під час досудового слідства у кримінальному провадженні, ОСОБА_1 зазнала значних душевних страждань, погіршились відносини з оточуючими людьми, порушились нормальні життєві та професійні зв`язки, тривалий час вона змушена була захищати свої права та інтереси в суді. При цьому, внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності, була принижена її честь та гідність, вона вимушена була виправдовуватись, давати пояснення своїм близьким родичам, сусідам, знайомим, що для неї було вкрай неприємним.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року із наступними змінами, моральна шкода - це шкода немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяна фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п.5 Постанови ПВС України, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У п.9 Постанови ПВС України зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Як зазначила позивачка ОСОБА_1 , в результаті незаконних дій органів досудового розслідування, незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності та обрання відносно неї запобіжного заходу у вигляді підписки про не виїзд, вона була обмежена у реалізації права вільного пересування, що значним чином вплинуло на її законне та конституційне право на свободу пересування.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала під кримінальним переслідуванням з 19.10.2012 року (притягнення у якості обвинуваченої) до 16.06.2015 року (набрання законної сили реабілітуючого рішення відносно позивача), всього 31 місяць 29 днів; з 17.12.2015 року (скасування судом касаційної інстанції рішення суду, на підставі якого реабілітуюче рішення відносно позивача набрало законної сили) до 13.06.2016 року (набрання законної сили реабілітуючого рішення відносно позивача), всього 5 місяці 28 днів; з 08.06.2017 року (скасування судом касаційної інстанції рішення суду, на підставі якого реабілітуюче рішення відносно позивача набрало законної сили) до 04.12.2017 року (набрання законної сили реабілітуючого рішення відносно позивача), всього 5 місяців 27 днів.

При цьому, за весь час кримінального переслідування позивачка ОСОБА_1 зазнала моральних страждань, її немайнові права були порушені: складанням відносно неї процесуальних документів, проведенням певних слідчих дій за її участю, викликами до правоохоронних органів, до суду, певними обмеженнями, пов`язаними із застосуванням до неї запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, розгляд кримінальної справи судом першої, апеляційної, касаційної інстанції, що в цілому призвело до душевних страждань позивачки, порушення її нормальних життєвих та соціальних зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, обмежувало у вільному пересуванні у зв`язку з обраним ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, змінився спосіб життя позивачки, оскільки вона неодноразово була змушена з`являтися до органів досудового слідства для проведення слідчих дій та за викликами до суду під час розгляду кримінальної справи в суді, необхідністю звернення за правовою допомогою адвоката для здійснення захисту своїх законних прав та охоронюваних Законом інтересів в ході досудового розслідування та в суді для підтвердження та доведеності своєї невинуватості.

Тому сам по собі такий факт є травмуючим для будь-якої людини, яка зазнала незаконних дій: повідомлення про підозру, заходів обмеження у зв`язку із застосування запобіжного заходу у підписки про невиїзд, досудового розслідування та тривалих судових розглядів.

Незаконне порушення кримінального провадження відносно ОСОБА_1 призвело до необхідності прикладання нею додаткових зусиль для організації свого життя та відстоювання свого чесного імені, оскільки інкримінованого кримінального правопорушення ОСОБА_1 не скоювала, що було встановлено судом.

Судом встановлено, що моральну шкоду позивачці заподіяно незаконними діями (бездіяльністю) органу досудового розслідування та прокуратури. Між їх незаконними діями (бездіяльністю) та моральними стражданнями позивачки існує причинний зв`язок.

Заперечення відповідача 3 з цього факту, суд вважає безпідставними, та обґрунтовується їх намаганням та способом уникнути відповідальності.

Статтею 56 Конституції України та ст.1174 ЦК України закріплено принцип відповідальності держави або місцевого самоврядування за шкоду, завдану юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, яка відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Умовою застосуванням судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на не договірні зобов`язання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів.

Суд, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачці, враховує вимоги розумності та справедливості, а також ступінь доведеності та обґрунтованості позивачем розміру моральної шкоди.

Відповідно до ч.3 ст.13 цього Закону, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на момент ухвалення рішення судом.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено мінімальна зарплата у місячному розмірі з 1 січня - 4173 грн.

Розмір моральної шкоди в мінімальних межах, визначених Законом, з розрахунку одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, станом на час розгляду справи, мінімальній розмір моральної шкоди у загальній сумі складає - з 19.10.2012 року до 16.06.2015 року 133338,40 грн. (129363 грн. (31 повних місяців * 4173 грн.) + 1749,80 грн. (13 днів у жовтні 2012 року * 134,6 грн.) + 2225,60 грн. (16 днів у червні 2015 року * 139,10 грн.); з 17.12.2015 року до 13.06.2016 року 24692,30 грн. (20865 грн. (5 повних місяців * 4173 грн.) + 2019 грн. (15 днів у грудні 2015 року * 134,60 грн.) + 1808,30 грн. (13 днів у червні 2016 року * 139,10 грн.); з 08.06.2017 року до 04.12.2017 року - 24602,70 грн. (5 повних місяців * 4173 грн.) + 1749,80 грн. (13 днів у жовтні 2012 року * 134,60 грн.) + 2225,60 грн. (16 днів у червні 2015 року * 139,10 грн.), а всього 182633,40 грн. (133338,40 + 24692,30 + 24602,70 = 182633,40).

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевикладені обставини справи та законодавчі норми, виходячи з принципів: законності, об`єктивності, розумності та справедливості, приймаючи до уваги душевні страждання позивачки ОСОБА_1 , порушення її нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає необхідним стягнути на користь позивачки моральну шкоду у її мінімальному розмірі, в сумі 182633,40 грн., виходячи з вищенаведеного розрахунку.

Стягнення на користь позивачки ОСОБА_1 саме у зазначеному розмірі моральної шкоди, у даному випадку, на думку суду, буде достатнім і справедливим.

Належні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди саме в розмірі 400000,00 гривень позивачкою суду не надано та в судовому засіданні представником позивача не доведено.

Відповідно до п.5 ст.3 Закону, відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладання арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Щодо порядку відшкодування шкоди, то згідно з ч.1 ст.4, ст.13 Закону, суд визначає розмір моральної шкоди, яка відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету. Тобто, виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, а також судів, здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, затверджених у Державному бюджеті України на ці цілі.

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст.ст. 170, 176 ЦК України, держава здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, а тому, в деліктних правовідносинах зобов`язання держави виконує Державна казначейська служба України, на яку покладена функція по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України.

Відповідно до положень ст.25 Бюджетного кодексу України, казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно зі статтею 48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету.

Згідно з частиною 2 статті 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Державу Україна в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Тому суд стягує з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності 182633 грн. 40 коп.

В іншій частині позову у задоволенні відмовляє.

Відповідно до ч.4 ст.141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» судові витрати у вигляді сплати судового збору за даною категорією справи, суд вважає необхідним віднести за рахунок держави.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 9, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) до Державної казначейської служби України (місце знаходження: 01601 м. Київ вул. Бастіонна, буд.6, код ЄДРПОУ - 37567646), Прокуратури Запорізької області (місце знаходження: 69057 м. Запоріжжя вул. Матросова, буд.29-а, код ЄДРПОУ - 02909973), Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (місце знаходження: 69057 м. Запоріжжя вул. Матросова, буд.29, ), про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності 182633 (сто вісімдесят дві тисячі шістсот тридцять три) грн. 40 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору - віднести за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.А. Носик