Справа № 149/96/18
Провадження № 22-ц/801/399/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Аліменко Ю. О.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 рокуСправа № 149/96/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.

при секретарі Богацькій О.М.

учасники справи :

позивач: ОСОБА_3

відповідач: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області

третя особа без самостійних вимог: Первинна профспілкова організація Хмільницькоїміжрайонної виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування в особі профорганізатора Івашньової Валентини Миколаївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на рішення Калинівського районного суду від 13.12.2018 року, ухваленого о 14 год. 37 хв., та на додаткове рішення Калинівського районного суду від 26.12.2018 року, ухваленого о 11 год. 20 хв., в приміщенні Калинівського районного суду суддею Аліменком Ю.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, за участю третьої особи - Первинна профспілкова організація Хмільницької міжрайонної виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування в особі профорганізатора Івашньової Валентини Миколаївни про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

В с т а н о в и в :

17.01.2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду 1з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, за участю третьої особи - Первинної профспілкової організації Хмільницької міжрайонної виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування в особі профорганізатора Івашньової В.М.. про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Зазначав, що 29.12.2017 року наказом № 383-к/тр від 18.12.2017 року його звільнили з посади провідного спеціаліста відділу профілактики виробничого травматизму, страхових виплат медико-соціальних послуг та матеріального забезпечення Хмільницького відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що при звільненні відповідач порушив норми трудового законодавства, зокрема, не повідомив його про звільнення згідно ст. 49-2 КЗпП України, керівництво фонду не отримало згоду первинної профспілкової організації, не запропонував іншу роботу.

Неодноразово збільшуючи свої позовні вимоги, позивач просив визнати протиправним та скасувати наказ начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області No 383-к/тр від 18.12.2017 року про звільнення з роботи, поновити його на попередній роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу на час розгляду справи , моральну шкоду в сумі 15000 грн. та призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати.

Рішенням Калинівського районного суду від 13.12.2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області № 383-к/тр від 18.12.2017 року про звільнення з роботи провідного спеціаліста відділу профілактики виробничого травматизму, страхових виплат медико-соціальних послуг та матеріального забезпечення Хмільницького відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області ОСОБА_3 ОСОБА_3 поновлено на роботі на посаду провідного спеціаліста відділу профілактики виробничого травматизму, страхових виплат медико-соціальних послуг та матеріального забезпечення Хмільницького відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 65590 грн. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Відповідно до ст. 430 ЦПК України допущено дане рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць до негайного виконання.

Додатковим рішенням Калинівського районного суду від 26.12.2018 року стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь держави 3054,13 грн. судового збору.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в сумі 14800 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 469,87 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області просить зазначене рішення суду та додаткове рішення скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а по справі ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що суд допустив неповне з'ясування обставин ,що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, а також порушив норми матеріального права. Вказує , що суд невірно встановив порушення відповідачем вимог ст. 43 КЗпП України, оскільки управління листом від 19.12.2017 року зверталось до профорганізатора первинної профспілкової організації Хмільницької міжрайонної ВД Вінницького обласного відділення ФСС з тимчасової втрати працездатності та просило надати згоду на розірвання трудового договору ,зокрема, з членом профспілки ОСОБА_3 Звільнення ОСОБА_5 фактично відбулось 29.12.2017 року, а не 18.12.2017 року, тобто вже після того, як відповідачем було вжито заходів щодо отримання згоди профспілкової організації на розірвання трудового договору.

Також вважає помилковим висновок суду про те, що відповідач не дотримався ст. 492 КЗпП України, а саме не запропонував позивачу іншу посаду та не надав доказів відсутності посади, яку могло бути запропоновано, оскільки в штатному розписі Хмільницького відділення, який діяв з 01.01.2018 року посади провідних спеціалістів та спеціаліста І категорії відсутні. Судом не обгрунтований розмір моральної шкоди - 5000 грн., чим порушено ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України.

Висновок суду про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідає матеріалам справи, оскільки відповідно до довідки Хмільницького центру зайнятості №03-143/18 допомога по безробіттю із розмірі 44192,08 грн. отримана ОСОБА_3 за період січень-жовтень 2018 року, а рішення суду ухвалювалось 13 грудня 2018 року і судом не враховано допомогу по безробіттю, яку ОСОБА_3 отримав у листопаді-грудні 2018 року.

Крім того, вважає, що додаткове судове рішення суду по справі також ухвалене із порушенням норм процесуального права, оскільки розрахунки про судові витрати не відповідають дійсним обставинам справи,витрати за надання правової допомоги відшкодовані повністю, хоча позов задоволений частково.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає рішення законним і обгрунтованим , а доводи скарги безпідставними.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, учасників процесу , перевіривши матеріали справи та рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що остання підлягає частковому задоволенню

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що позивач з 01.12.2010 року по 31.07.2017 року працював на посаді спеціаліста 1 категорії Хмільницької міжрайонної виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності(далі ВОВФСС) та був звільнений в порядку переведення до Хмільницького відділення Управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області. З 01.08.2017 року працював спеціалістом 1 категорії сектору бухгалтерського обліку, звітності та фінансово-економічної роботи Хмільницького відділення Управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області. 10.09.2017 року переведений за його згодою на посаду провідного спеціаліста відділу профілактики виробничого травматизму, страхових виплат, медико-соціальних послуг та матеріального забезпечення Хмільницького відділення Управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області.

Наказом № 556 від 23.10.2017 року Фонд соціального страхування України виконавча дирекція, затвердила граничну чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та його відділень у кількості 185 штатних одиниць .

Наказом від 26.10.2017 року роботодавець відповідно до ст. 32 КЗпП України попередив ОСОБА_3 про зміну з 01.01.2018 року умов оплати праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів, про скорочення кількості штатних одиниць, а також про зміни в організації виробництва , зміни істотних умов праці та можливе майбутнє звільнення.

Кадровою комісією з вирішення питань щодо переважного права на залишення на роботі працівників управління виконавчої дирекції ФССУ у Вінницькій області та його відділень від 18.12.2017 року обговорювалась питання щодо переважного права працівників на залишення на роботі відповідно до нового штатного розпису, що починав діяти з 02.01.2018 року. Зокрема , ставилося на розгляд питання про надання начальнику управління рекомендації щодо залишення на роботі ОСОБА_6 і звільнення у зв'язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_3 За результатами проведенного голосування за надання рекомендації начальнику управління звільнити у зв'язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_3 2 члени комісії проголосували «за»,7 членів комісії - «утримались» .

Наказом № 383-к/тр від 18.12.2017 року ОСОБА_3 звільнили 29.12.2017 року з посади у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України , видали трудову книжку в день звільнення та здійснили всі виплати, компенсацію за частину щорічної відпустки та вихідну допомогу.

19.12.2017 року керівник фонду звернувся до профорганізатора первинної профорганізації про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 ,тобто наказ про наступне звільнення був виданий ще до звернення до проспілки і без рішення щодо надання згоди на звільнення.

Постановляючи рішення у справі та задовольняючи позовні вимоги про поновлення на роботі ,суд першої інстанції виходив з того, що ВД ФСС України не мало правових підстав для припинення трудового договору з позивачем за ч.1 ст.40 КзПП України, а саме звільнення відбулось з порушенням трудового законодавства ,а також порушено порядок вивільнення, передбачений ст.49-2 КзПП України. На час видачі наказу про звільнення відсутні згода профспілкової організації (профорганізатора) на його звільнення ; докази пропонування йому іншої роботи у цій же установі та відсутності іншої роботи ,яку він міг виконувати ; докази вирішення питання щодо відсутності у нього переважного права на залишення на роботі ; рішення про надання рекомендацій на його звільнення в комісії підтримали лише 2 особи з 9 - ти .

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції частково у зв'язку з наступним.

Зі змісту ч.1 ст.40 КзПП України вбачається ,що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст.42 цього Кодексу при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до ст.43 КзПП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої п.1ч.1ст.40 КзПП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Згідно ст.49 КзПП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст.48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до роз'яснень п.19 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" ,розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Суд вірно встановив обставини по справі, належним чином перевірив їх доказами ,які оцінив в порядку ст.89 ЦПК України ,правильно встановив спірні правовідносини та правові норми ,що їх регулюють та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про поновлення на роботі.

Як вбачається з матеріалів справи ,відповідач дійсно не надав достовірних і достатніх доказів наявності правових підстав для припинення трудового договору з позивачем за ч.1 ст.40 КзПП України,а саме того, щовнаслідок істотних змін в організації виробництва і праці роботодавцем було прийнято рішення про скорочення чисельності і штату працівників управління ВД ФССУ у Вінницькій області, оскільки саме по собі прийняття рішення про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів ВД ФССУ у Вінницькій області та його відділень в кількості 185 чол. ,без зазначення кількості працівників до цього, автоматично не свідчать про скорочення чисельності (штату) працівників установи ,де працював позивач .Вказане рішення могло бути підставою для прийняття подальшого наказу про майбутнє скорочення чисельності (штату) і свідчити ,що у відповідача дійсно пройшли зміни в організації виробництва і праці.

Відтак , колегія суддів вважає ,що сама по собі зазначена у наказі про звільнення підстава, як «затвердження граничної чисельності працівників управління ВД ФССУ у Вінницькій області в кількості 185 одиниць», без прийняття на основі неї рішення про необхідність в зв'язку з цим скорочення чисельності або штату працівників, не дає відповіді на питання ,а чи привели зміни в організації виробництва і праці до необхідності скорочення чисельності (штату)працівників .

Тому доводи апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду про відсутність правових підстав звільнення підлягають відхиленню.

Відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Позивач ОСОБА_3 був попереджений про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці до нього ,відтак вимоги трудового законодавства в цій частині були повністю дотримані ,а тому доводи апеляційної скарги щодо цього безпідставні.

Щодо доводів скарги про законність звільнення без згоди профкому, то як вбачається з матеріалів справи , оскаржуваний наказ про звільнення був виданий до звернення за такою згодою до профорганізатора .Те, що таку згоду міг запитати суд , не свідчить про дотримання відповідачем трудових прав позивача та норм КзПП, які отримання такої згоди профкому вимагають ,а свідчать лише про те, що у випадку розгляду справи судом така згода ,чи відмова у наданні згоди , може бути з'ясована судом в ході судового розгляду.

Оскільки така згода була отримана згодом , не свідчить про не порушення прав позивача під час видачі наказу про звільнення і про його законність , ,а лише про те, що відсутність вказаної згоди саме на час видачі наказу не може бути єдиною підставою для поновлення позивача на роботі.

Доводи скарги про те, що із наказу виконавчої дирекції ФССУ від 23.10 2017 року №556 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції ФССУ у Вінницькій області , яким затверджено граничну чисельність у кількості 185 штатних одиниць, вбачається масове вивільнення працівників не заслуговують на увагу, так як із нього вказане не вбачається. Посилання на масове вивільнення у ньому відсутнє, а кількість штатних одиниць, що існували раніше також не вбачається. (т.1 а.с.31)

Доводи апеляційної скарги про дотримання відповідачем вимог закону щодо обговорення переважного права позивача на залишення на роботі не заслуговують на увагу.

Як вбачається з витягу з протоколу засідання кадрової комісії з вирішення питань щодо переважного права на залишення на роботі працівників управління ВД ФСС України у Вінницькій області від 18.12.2017 року ,на якій обговорювалось питання переважного права ОСОБА_3 перед ОСОБА_6, в результаті голосування більшістю голосів було вирішено утриматись від надання рекомендації начальнику управління щодо звільнення за п.1 ст.40 КзПП України ОСОБА_3(а.с.38)Раніше, кадрова комісія 14.12.2017 року, вирішуючи це ж питання переважного права більшістю голосів , рекомендували начальнику управління звільнити в зв'язку зі скороченням штатів за п.1 ст.40 КзПП ОСОБА_6 ,а не ОСОБА_3

Вказане рішення кадрової комісії повністю узгоджується із поясненнями та доказами щодо більш високої кваліфікації і продуктивності праці ,а також більш тривалого стажу роботи в органах Фонду ОСОБА_3 ,що є складовою кваліфікації .

Так, ОСОБА_3 має дві вищі освіти, останню отримав 02.06.2010 року закінчивши Тернопільський національний економічний університет за спеціальністю «Фінанси» і є спеціалістом з фінансів. Працював в органах ФССУ з 01.12.2010 року. ОСОБА_6 також має вищу освіту за спеціальністю «Економіка підприємства» ,проте працювала в органах ФССУ з 2016 року.

Як вбачається з пояснень сторін ,в установі з 01.01.2018 року були змінені назви посад та трудові функції працівників.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, обговорюючи переважне право ,на посаду начальника відділу страхових виплат, організації медичної реабілітації та соціальних послуг начальник відділення пропонував кадровій комісії кандидатуру ОСОБА_7, яка хоч і працювала в органах ФССУ з 2000 року спеціалістом зі страхових виплат, проте має середню-спеціальну освіту за спеціальністю «Бухгалтерський облік» (т.1 а.с.35)

Отже ,ОСОБА_3 користувався переважним правом на залишення на роботі, як працівник з більш високою кваліфікацією ,а при вирішенні цього питання відповідачем було порушено ст.42 КзПП України.

Обставини того , що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести позивача з його згоди на іншу роботу у тій же установі, організації , відповідач не підтвердив належними і допустимими доказами, оскільки не надав на підтвердження цьому суду список вакантних посад в установі станом на час попередження про вивільнення, які підлягали пропонуванню працівникам, що скорочуються ,так і довідку про їх відсутність.

Отже ,не вбачається доказів відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю та посад , які міг би займати позивач в силу необхідних спеціальних знань, освіти ,досвіду та навичок ,а також враховуючи обов'язкові вимоги трудового законодавства про необхідність врахування переважного права на залишення на роботі ,яке вирішується в кожному конкретному випадку.

Тому доводи апеляційної скарги щодо вказаного не заслуговують на увагу.

Щодо доводів скарги про невірно обрахований судом розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу ,з якого підлягали виключенню суми державної допомоги отримані позивачем за листопад 2018 року від центру зайнятості, то як пояснив позивач та його представник, дані про розмір належних до виплати центром зайнятості сум сформовується пізніше на підставі даних про відвідування центру особою. На час ухваленням судом рішення 13.12.2018 року ці дані об'єктивно не могли були готові ,а тому підтвердити суму коштів довідкою центру ,що не була ще сформована , не було об'єктивної можливості. .

Оскільки вказане не було спростовано відповідачем відповідною довідкою , враховуючи, що в силу ст.367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами ,а докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього, колегія суддів вважає, що ці доводи апеляційної скарги також підлягають відхиленню.

Доводи апеляційної скарги про безпідставний визначення розміру моральної шкоди безпідставні. Суд встановлюючи факт спричинення моральної шкоди внаслідок порушення трудових прав позивача та визначаючи її розмір виходив дотримався ст.237-1 КзПП України і встановив, що моральна шкода полягала в моральних ,тобто душевних, стражданнях від порушення трудових прав, що вимагали додаткових зусиль для організації життя. Крім того, суд вказав, що при визначенні моральної шкоди суд виходив від ступеня і характеру вказаних моральних страждань ,що були спричиненні від порушення гарантованого Конституцією України права на працю, характеру та способу заподіяння цих страждань і врахував що факт задоволення позову також є частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, останнє підлягає залишенню без змін.

Разом із тим, доводи скарги щодо неправильно обчислених судом та стягнутих додатковим рішенням сум судових витрат ,які при частково задоволених вимогах були відшкодовані повністю, заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно ч.3 ст.6 Закону «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

При подачі позову позивач мав три немайнові вимоги : 1) визнати протиправним 2) скасувати наказ про звільнення з роботи 3) поновити його на попередній роботі та майнову вимогу про стягнення середнього заробітку, кожна з яких підлягала сплаті судовим збором в розмірі 704,8 грн. ,загальний розмір відшкодування державі судового збору з відповідача складає 4х704,8 =2819,2 грн.

Щодо відшкодування позивачу інших витрат - витрат на правову допомогу, то вони також стягуються пропорційно до задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу вимоги про стягнення середнього заробітку задоволені повністю в сумі 65 590 грн. та вимога про стягнення моральної шкоди в розмірі 15 000 грн. задоволена частково в сумі 5000 грн., то пропорційно до розміру задоволених вимог підлягають відшкодування і витрати на правничу допомогу в розмірі 13 661,88 грн.

В зв'язку з викладеним, додаткове рішення про стягнення судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області підлягає стягненню на користь держави 2819 ,2 грн. і з нього ж на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 13 661,88 грн. витрат на правничу допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

Постановив:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області задовольнити частково.

Рішення Калинівського районного суду від 13.12.2018 року залишити без змін.

Додаткове рішення Калинівського районного суду від 26.12.2018 року в частині судових витрат скасувати .

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь держави 2819,2 грн. судового збору.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користьОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в сумі 13661,88 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: Копаничук С.Г.