Житомирський апеляційний суд
Категорія 54 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №295/14595/17 за позовом ОСОБА_1 до Житомирського дошкільного навчального закладу №32 про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Житомирського дошкільного навчального закладу № 32,

на рішення Богунського районного суду м. Житомира, ухвалене 19 серпня 2019 року суддею Перекупкою І.Г. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому, посилаючись на неправомірність її звільнення, просила визнати незаконним наказ Житомирського дошкільного навчального закладу №32 (далі - Дошкільний заклад) №66 від 13.06.2017, поновити її на посаді вихователя Дошкільного закладу та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу і 7000 грн на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову вказала, що заяву про звільнення за власним бажанням вона написала під примусом завідувачки закладом, яка погрожувала їй порушенням кримінальної справи за результатами перевірки щодо оплати батьками дітей коштів за харчування. Крім того, послалась на те, що написала заяву про відкликання своєї заяви про звільнення за власним бажанням, а тому у роботодавця були відсутні підстави для її звільнення. Також, просила стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 7000 грн.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано наказ № 66 від 13.06.2017 Житомирського дошкільного навчального закладу № 32 про звільнення з посади вихователя ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на попередньому місці роботи Житомирський дошкільний заклад №32 на посаду вихователя. Стягнуто з Житомирського дошкільного навчального закладу № 32 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.06.2017 по 19.08.2019 у сумі 123734,40 грн. Стягнуто з Житомирського дошкільного навчального закладу № 32 на користь ОСОБА_1 9050,80 грн в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Рішення у частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Цього ж дня ухвалою суду виправлено допущену описку у резолютивній частині вказаного рішення, зазначено правильний період вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 14.06.2017 по 19.08.2019.

В апеляційній скарзі представник Дошкільного закладу, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

На його думку, суд не дав належної оцінки тій обставині, що заява про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням позивачкою була подана після закінчення двотижневого строку попередження і видання наказу про звільнення. Крім того, роботодавцем було погоджено переведення працівника з іншої установи на місце позивачки. Також, вважає, що посилання у рішенні суду на претензії батьків, акт розслідування, порушене кримінальне провадження №0003454 не має значення для вирішення спору, оскільки позивачка звільнена не за ініціативою власника або уповноваженого органу, а за власним бажанням. Вважає, що судом також не враховано пояснень свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які підтвердили відсутність примусу до позивачки щодо звільнення її з посади. Послався на положення судової практики, згідно якої подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього. Також вказав на неправдиве повідомлення позивачкою суду про неможливість працевлаштування після звільнення, що спростовується записами трудової книжки останньої. Вважає, що таким чином остання намагається заволодіти бюджетними коштами. Судом також, на його думку, не наведено обґрунтованого розрахунку стягнутої на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку. Крім того, вважає, що при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку, суд не врахував, що справа перебувала у провадженні суду понад встановлений законодавством строк не з вини відповідача. Вважає наведені в актах виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги від 21.05.2019 розрахунки необґрунтованими, такими, що не відповідають дійсності. Також, на його думку, судом не вирішено питання щодо поновлення пропущеного позивачкою місячного строку звернення до суду з даним позовом, визначеного ст. 233 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказала на обставини, за яких її було примушено завідувачкою закладом написати заяву про звільнення за власним бажанням. Також зазначила, що в її діях відсутні будь-які порушення фінансової дисципліни, а тому твердження представника відповідача про її звільнення з метою уникнути відповідальності є безпідставними. На її думку, також є безпідставними посилання закладу на те, що на час написання нею заяви про відкликання заяви про звільнення на її місце по переводу була запрошена ОСОБА_6 , оскільки остання прийнята на роботу не на її місце вихователя третьої групи, а на інше місце. Зазначила про безпідставність інших, наведених у апеляційній скарзі доводів та просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримав, ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 - не визнали, посилаючись на доводи, викладені у відзиві.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 25.05.1993 працювала на посаді вихователя у дитячому садку-яслах № 32, який перейменований на Житомирський дитячий дошкільний заклад №32 (а. с. 4-9).

31.05.2017 ОСОБА_1 звернулась на ім`я директора дитячого закладу із заявою про надання їй чергової відпустки з 01.06.2017 по 14.07.2017 (а.с. 10). Цього ж числа вона звернулась із заявою про звільнення її з роботи за власним бажанням з 14.07.2017 (а. с. 11).

23.06.2017 позивачка звернулась до керівника закладу з заявою, у якій просила скасувати її заяву щодо звільнення за власним бажанням з 14.07.2017, посилаючись на те, що її не задовольняє пропозиція нового працевлаштування (а.с. 12).

У заяві від 30.06.2017 позивачка зазначає, що не отримала від адміністрації закладу відповіді щодо її заяви про скасування заяви про її звільнення від 23.06.2017, у зв`язку із чим звертається повторно, просить вважати її заяву від 23.06.2017 такою, що не подавалась і вона її відкликає та очікує наступної відповіді (а. с. 13).

Наказом № 66-К від 13.06.2017 по Житомирському дитячому дошкільному закладу № 32 ОСОБА_1 звільнена з посади вихователя за власним бажанням, згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України, з 14.07.2017. Підстава - заява від 31.05.2017 (а. с. 38).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивачки здійснено відповідачем з порушенням вимог чинного трудового законодавства, а тому вона підлягає поновленню на роботі з виплатою їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору, пунктом 4 якої передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, заяву про відкликання своєї заяви про звільнення, позивачка подала 23.06.2017, тобто після закінчення двотижневого строку від дня попередження роботодавця про своє звільнення за власним бажанням.

Окрім того, заявою від 30.06.2017 позивачка просила вважати заяву від 23.06.2017 такою, що не подавалась і розглянути заяву про відкликання заяви про звільнення повторно.

Також, як свідчать матеріали справи, 13.06.2017, тобто через два тижні після подання ОСОБА_1 заяви про звільнення від 31.05.2017, відповідачем був виданий наказ про її звільнення з 14.07.2017, тобто після виходу з відпустки.

Посилання у позовній заяві ОСОБА_1 щодо примусу її до написання заяви про звільнення не підтверджені належними та допустимими доказами. Позивачка з цього приводу із заявами до компетентних органів не зверталась. Крім того, такі її доводи спростовані допитаними в суді першої інстанції свідками ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які пояснили, що заяву про звільнення ОСОБА_1 написала добровільно.

Отже, під час звільнення ОСОБА_1 було дотримано вимоги трудового законодавства, у зв`язку із чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням колегією суддів нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилання представника відповідача на пропуск позивачем строків звернення до суду з даним позовом, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, враховуючи ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведеності.

Інші аргументи та мотиви, викладені, як в апеляційній скарзі так і у відзиві на неї не мають правового значення для вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Житомирського дошкільного навчального закладу № 32 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 серпня 2019 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Житомирського дошкільного навчального закладу №32 понесені судові витрати в сумі 3041,5 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір 1280грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 06 грудня 2019 року.