Дата документу 15.01.2019 Справа № 334/4738/16-ц
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 334/4738/16

Провадження №22-ц/807/11/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Бєлки В.Ю., Дашковської А.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2018 року в складі судді Ісакова Д.О. в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальність «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків відповідно до договору про фінансовий лізинг № 00009474 від 28.01.2014 р.,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2016 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків відповідно до договору про фінансовий лізинг.

В березні 2017 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» подало заяву про зменшення позовних вимог.

З врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, в обгрунтування позову зазначено наступне. 28.01.2014 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 було укладено Договір фінансового лізингу № 00009474, відповідно до положень якого Позивач передав ОСОБА_1 у користування транспортний засіб типу Audi A6 2,8 FSI (150 kWt), 2013 року виписку, № шасі НОМЕР_2, двигун НОМЕР_1, а ОСОБА_1 зобов'язалася прийняти об'єкт лізингу та сплатити суму коштів за Договором шляхом здійснення щомісячних лізингових платежів відповідно до Договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 58 066, 00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 17 419, 80 доларів США.

ОСОБА_2 виступив поручителем ОСОБА_1 згідно умов Договору.

З березня 2015 року ОСОБА_1 почала порушувати зобов'язання за договором. Загальна сума невиконаних грошових зобов'язань за несплаченими лізинговими платежами станом на 14.07.2016 року складає 222 063, 16 грн., яка нарахована позивачем за період з 15 березня 2015 року по 15 листопада 2015 року.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов'язань за договором позивачем, відповідно до п. 8.3.1 Договору, надсилалися нагадування про несплату.

19.11.2015 р. було направлено вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору вих. № 00009474 від 16.11.2015 року.

Згідно з п. 12.13 Договору, у випадках, передбачених пунктами 12.6 та 12.12 Контракт вважається розірваним на 10-й робочий день з дня надіслання письмового повідомлення Стороною на адресу іншої Сторони. Оскільки вимога була направлена 19.11.2015 року, то датою припинення договору є 02.12.2015 року. Датою повернення об'єкта лізингу є 11.12.2015 року, проте, об'єкт лізингу повернуто не було, зобов'язання з оплати заборгованості за Договором не виконані.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1, відповіднодо п. 6.18 Договору, повинна компенсувати позивачу плату за фактичний час користування об'єктом лізингу у розмірі 262 429, 44 грн. за період з 15.12.2015 року по 15.07.2016 року.

Посилаючись на п.п. 8.2.3, 8.6 Договору позивач зазначає, що ОСОБА_1 через порушення своїх зобов'язань за Договором, має компенсувати збитки, що виникли у зв'язку з відновленням порушеного права позивача в розмірі 77 528, 10 грн.

Крім того, у зв'язку з порушенням умов договору, позивачем нарахована пеня, 3% річних, а також понесені ним витрати на правову допомогу.

Відповідно до п.1 умов поруки, передбачених Договором, ОСОБА_2 несе солідарну відповідальність за виконання всіх зобов'язань ОСОБА_1 на підставі або у зв'язку з договором.

Враховуючи викладене, позивач просить стягнути заборгованість солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» за Договором про фінансовий лізинг № 00009474 від 28.01.2014 року, що складається із основної суми заборгованості в розмірі 222 063, 16 грн., платежів за фактичний час користування в розмірі 262 429, 44 грн., пені - 21 894,42 грн., 3% річних - 6 568, 31 грн., збитків - 77 528, 10 грн. та витрат на юридичну допомогу 12 000, 00 грн., що разом становить 602 483,43 грн., а також понесені судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» заборгованість за лізинговими платежами у розмірі 222 063,16 грн., плату за фактичний час користування об'єктом лізингу у розмірі 262 429,44 грн., пеню у розмірі 21 894,42 грн., 3% річних у розмірі 6 568,31 грн., а загалом 512 955, 33 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки укладений договір про фінансовий лізинг є нікчемним. Як вбачається з копії укладеного договору, він нотаріально не посвідчений. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Крім того, позовні вимоги про стягнення грошових коштів за фактичний час користування об'єктом лізингу є незаконними та необгрунтованими внаслідок неправильного застосування судом першої інстанції статті 623 ЦК України. Позовні вимоги щодо солідарного стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором лізингу не підлягають задоволенню, оскільки пропущений строк пред'явлення вимоги до поручителя.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки укладений договір про фінансовий лізинг є нікчемним. Позовні вимоги щодо солідарного стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором лізингу не підлягають задоволенню, оскільки пропущений строк пред'явлення вимоги до поручителя. Непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і припинення обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Крім того, позовні вимоги про стягнення грошових коштів за фактичний час користування об'єктом лізингу є незаконними та необгрунтованими внаслідок неправильного застосування судом першої інстанції статті 623 ЦК України.

ТОВ «Порше Лізинг Україна» подало відзив на апеляційні скарги, в якому просило апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. В обгрунтування зазначає наступне. Відповідність укладеного договору про фінансовий лізинг нормам чинного законодавства встановлена двома судовими рішеннями в справах № 334/3170/15-ц та № 334/3949/16-ц. Оскільки між сторонами не було укладено договору найму (оренди) транспортного засобу, який передбачає нотаріальне посвідчення, а договір фінансового лізингу укладений у письмовій формі та згідно з вимогами ч.1 ст.209 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, прямо встановлених законом або за домовленістю сторін, тому підстави для визнання недійсним Договору відсутні. Укладаючи договір, сторони домовились щодо усіх його істотних умов. Апелянт пропустив строк позовної давності для звернення до суду із вимогою про визнання договору недійсним. Вимога позивача про стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Апелянт неправильно тлумачить положення ст. 559 ЦК України та залишив поза увагою п.12 Умов поруки, де зазначено, що ці умови залишаються чинними до повного виконання зобов'язань за Договором (т.2, а.с. 131-138).

ОСОБА_1 надала до апеляційного суду відповідь на відзив ТОВ «Порше Лізинг Україна», в якій зазначила наступне. Позивач необгрунтовано посилається на рішення в справі № 334/3170/15-ц, оскільки предметом розгляду цієї справи є визнання недійсним та виключення окремих пунктів договору. В справі № 334/3949/16-ц рішення суду першої інстанції не набрало законної сили, оскільки оскаржується в апеляційній інстанції. Апелянт зазначає, що укладений договір є нікчемним також і з огляду на відсутність у позивача ліцензії на надання фінансових послуг. Позивачем у поданому відзиві не було надано ніяких доказів та не наведено обгрунтування стосовно того, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» отримало би грошові кошти за період з грудня 2015 року по серпень 2016 року у разі використання об'єкту лізингу (т.2, а.с. 154-156).

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Апеляційного суду Запорізької області від 25.06.2018 року справу передано у провадження судді Кухаря С.В.

Ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 16 липня 2018 року та від 01 серпня 2018 року відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду з урахуванням вимог абз. 3 п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», де передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах; відповідно до положення п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, згідно якого до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область, з місцезнаходженням у місті Запоріжжя.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначену цивільну справу було передано до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Запорізького апеляційного суду від 10.10.2018 року справу передано у провадження судді-доповідача Кримської О.М. та визначено склад колегії: головуючий суддя - Кримська О.М., судді: Бєлка В.Ю., Дашковська А.В.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 жовтня 2018 року справу прийнято до свого провадження вищезазначеною колегією суддів та призначено до розгляду в Запорізькому апеляційному суді.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 28.01.2014 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» (Лізингодавець) та ОСОБА_1 (Лізингоодержувач) було укладено договір Договір фінансового лізингу № 00009474, відповідно до положень якого Лізингодавець передав ОСОБА_1 у користування транспортний засіб типу Audi A6 2,8 FSI (150 kWt), 2013 року виписку, № шасі НОМЕР_2, двигун НОМЕР_1, а ОСОБА_1 зобов'язалася прийняти об'єкт лізингу та сплатити суму коштів за Договором шляхом здійснення щомісячних лізингових платежів відповідно до Договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 58 066, 00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 17 419, 80 доларів США (т.1,а.с. 13-26).

Лізингоодержувач зобов'язаний здійснювати лізингові платежі до 15 числа кожного місяця, останній платіж - 15.01.2019 року.

Умовами п. 6.5. Загальних умов встановлено, що Лізингові платежі перераховуються відповідачем на рахунок зазначений ТОВ «Порше Лізинг Україна» у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Позивач у відповідності до умов Контракту, має право в односторонньому порядку розірвати цей Контракт/відмовитись від Контракту та право на повернення Об'єкту лізингу, зокрема, у випадку якщо відповідач не сплатив 1 наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 календарних днів (пп. 12.6.1. п. 12.6 Загальних умов).

02.12.2015 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» припинило Договір фінансового лізингу № 00009474 від 28.01.2014 року, керуючись пунктами 12.6, 12.12, 12.13 Договору.

29.01.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. вчинено виконавчий напис про повернення об'єкта лізингу, зареєстрований в реєстрі за реєстровим № 95.

02.03.2016 року державним виконавцем ВДВС Деснянського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження №50350519 та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового повернення об'єкта лізингу на підставі виконавчого напису нотаріуса.

В серпні 2016 року об'єкт лізингу вилучено у відповідача та передано позивачу, що не заперечується Сторонами.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 не здійснила виплату щомісячних платежів за Договором за період з березня 2015 р. по листопад 2015 р. на загальну суму 222 063,16 грн., вимоги про стягнення заборгованості по сплаті лізингових платежів, 3% річних, пені є обгрунтованими. Вимоги про стягнення грошових коштів за час користування об'єктом лізингу є обгрунтованими, оскільки укладений Договір про фінансовий лізинг хоча і був дострокового розірваний позивачем в односторонньому порядку, однак в частині умов, які передбачали право позивача нарахувати та обов'язок відповідача сплатити плату за користування об'єктом лізингу після розірвання договору, залишався чинним до моменту повернення лізингоодержувачем об'єкта лізингу лізингодавцю та припинився саме з серпня 2016 року - з моменту повернення лізингоодержувачем об'єкта лізингу лізингодавцю. Вимоги про стягнення суми збитків, понесених позивачем через неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань, а також витрат на правову допомогу є необгрунтованими та не підтверджені належними доками.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-1551цс16), від 18 січня 2017 року (справа № 6-648цс16).

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У пункті 7 цієї постанови Верховного Суду України роз'яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

З копії Договору фінансового лізингу № 00009474 від 28.01.2014 року вбачається, що він нотаріально не посвідчений.

Таким чином, вищезазначені роз'яснення залишилися поза увагою суду першої інстанції, який при вирішенні спору не звернув уваги на ту обставину, що сторони у справі не додержалися вимоги закону про обов'язкове нотаріальне посвідчення спірного у цій справі договору, що свідчить про його нікчемність.

Оскільки нікчемний правочин не породжує для його сторін правових наслідків, крім тих, що пов'язані з нікчемністю правочину, позовні вимоги ТОВ "Порше Лізинг Україна" до ОСОБА_1 про стягнення збитків за умовами нікчемного правочину задоволенню не підлягають.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 виступив поручителем ОСОБА_1 згідно умов Договору фінансового лізингу № 00009474 від 28.01.2014.

Відповідно до умов поруки, передбачених Договором, ОСОБА_2 несе солідарну відповідальність за виконання всіх зобов'язань ОСОБА_1 на підставі або у зв'язку з договором.

Враховуючи, що вищезазначений Договір є нікчемним, він не породжує правових наслідків і для ОСОБА_2, тому позовні вимоги ТОВ "Порше Лізинг Україна" до ОСОБА_2 про солідарне стягнення збитків за умовами нікчемного правочину також задоволенню не підлягають.

Крім того, за змістом Глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов'язаннях. Натомість, для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними.

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов'язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування частини першої статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23 травня 2018 року (справа № 14-77цс18) і підстави для відступу від таких висновків відсутні.

Таким чином, позивач не позбавлений можливості захистити свої права шляхом звернення до суду з позовом в порядку, передбаченому статтею 1212 ЦК України.

Аналогічними правами щодо захисту права за нікчемним договором наділений і відповідач з урахуванням правового механізму статті 216 ЦК України.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин.

Колегія суддів, дослідивши повно та всебічно обставини справи, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ "Порше Лізинг Україна" про стягнення заборгованості та збитків відповідно до договору про фінансовий лізинг.

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2018 рокув цій справі скасувати, прийняти постанову наступного змісту:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальність «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків відповідно до договору про фінансовий лізинг залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 січня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

В.Ю. Бєлка