печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

суддя Батрин О.В.

секретар Габрись О.М.,

учасники справи:

стягувач: Публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит»

боржник: ОСОБА_1

приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мініна Марина Сергіївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу боржника ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мініної Марини Сергіївни про відкриття виконавчого провадження № 60008521 з виконання рішення суду у справі № 757/46010/15-ц,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року боржник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив визнати дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мініної Марини Сергіївни щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 60008521 з примусового виконання виконавчого листа № 757/46010/15-ц від 09.09.2019 в частині не зазначення у постанові про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів неправомірними та зобов`язати приватного виконавця поновити права ОСОБА_1 , шляхом зазначення у постанові про відкриття виконавчого провадження про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 днів.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги вказує, що оскаржувана постанова винесена з порушенням вимог ст. 26, 63 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим порушено права боржника у цьому виконавчому провадженні. Так, вимогами ч. 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною), однак приватний виконавець необґрунтовано не зазначила такі відомості у постанові.

21 жовтня 2019 року до суду від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мініної М.С. надійшли письмові заперечення на скаргу на дії приватного виконавця. Приватний виконавець зазначила, що скарга є безпідставною, а постанова про відкриття виконавчого провадження №60008521 від 09.09.2019 року з примусового виконання виконавчого листа № 757/46010/15-ц - правомірною та такою, що відповідає нормам чинного законодавства. Вказала, що вимога з повернення грошових коштів у розмірі 13 038, 56 доларів США є майновою вимогою, а отже і рішення суду має майновий характер, тому до такого рішення не може бути застосована ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки дана стаття належить до Розділу VІІІ «Виконання рішень немайнового характеру».

Представник боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні скаргу підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

Представник приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мініної М.С. - Довбиш С.П. заперечила щодо задовлення скарги, мотивуючи її безпідставністю.

Стягувач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, що в розумінні ч. 2 ст. 450 ЦПК України не є перешкодою для розгляду скарги на дії приватного виконавця.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши докази, суд дійшов такого висновку.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Положеннями ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судом встановлено, що постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 757/46010/15-ц позов ПАТ «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії - задоволено та зобов`язано ОСОБА_1 повернути ПАТ «Банк національний кредит» грошові кошти у розмірі 13 038, 56 доларів США, отримані за договором про внесення змін від 25 травня 2015 року № б/н до договору банківського вкладу «Авансовий» № 77458-ДР-03 строком на 12 місяців + 1 день (366 днів) у іноземній валюті - долар США з авансовою виплатою відсотків від 17 червня 2014 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації належний до сплати судовий збір за подання позову в суді першої інстанції у розмірі 1 378 грн., апеляційної скарги у розмірі 1 515,80 грн., касаційної скарги у розмірі 5 548, 19 грн.

09 вересня 2019 року за заявою стягувача - ПАТ «Банк національний кредит» приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мініною М.С. відкрито виконавче провадження № 60008521 на підставі виконавчого листа, виданого Печерським районним судом м. Києва на підставі постанови Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 757/46010/15-ц.

Як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 757/46010/15-ц у боржника ОСОБА_1 виникло зобов`язання з повернення грошових коштів стягувачу. За своєю природою таке зобов`язання є грошовим.

За змістом ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника щодо такої сплати.

Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року у справі №750/5104/17 та Постанові Великої палати Верховного суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17.

Отже, зобов`язання боржника зі сплати/повернення коштів стягувачу є грошовим зобов`язанням, яке виникло на підставі нікчемності договору в силу ст. 216, 524, 533-535, 625, 1212 та 124 ЦК України.

Відповідно до ст. 179, 190 та 192 Цивільного кодексу України гроші за своєю правовою природою належать до речей, а саме до майна.

Згідно з позицією висловленої Верховним Судом у постанові від 26 лютого 2019 року у справі № 907/9/17 наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги свідчить про її майновий характер.

Враховуючи наведене, вимога з повернення грошових коштів у розмірі 13 038,56 доларів США за таким грошовим зобов`язанням є майновою вимогою, а, отже до такого рішення не може бути застосована стаття 63 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки вона регулює правовідносини щодо виконання рішень немайнового характеру.

Згідно з ч. 5 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Оскаржувана постанова прийнята з дотриманням ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», що, в свою чергу, свідчить про безпідставність доводів скарги боржника про неналежне правове обґрунтування постанови.

Отже, при прийнятті оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження № 60008521 з примусового виконання виконавчого листа № 757/46010/15-ц від 09.09.2019 приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мініна М.С. діяла в межах наданих їй законом повноважень та у спосіб, передбачений законом. При цьому, оскаржувана постанова прав боржника не порушує.

З урахуванням зазначеного правові підстави для задоволення скарги боржника ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мініної Марини Сергіївни про відкриття виконавчого провадження № 60008521 з виконання рішення суду у справі № 757/46010/15-ц - відсутні, а тому, скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 447-453 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги боржника ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мініної Марини Сергіївни про відкриття виконавчого провадження № 60008521 з виконання рішення суду у справі № 757/46010/15-ц - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного її тексту.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Суддя О.В.Батрин