Дата документу 22.03.2019 Справа № 334/2085/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №334/2085/17

Провадження №22-ц/807/941/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Бєлки В.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2018 року в складі судді Баруліної Т.Є. справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2016 року в справі №335/6078/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року, з ОСОБА_2 на користь позивачки була стягнута заборгованості по заробітній платі в розмірі 27 730 грн.

Зазначала, що вказаним рішенням встановлено, що заробітну плату фактично їй не виплачувалося з липня 2013 року.

На час звернення із вказаними позовними вимогами рішення суду ОСОБА_2 не виконано, виплата заробітної плати не здійснена.

Розмір нарахованих позивачкою інфляційних витрат, з урахуванням строку позовної давності у три роки, за період з 02.04.2014 року по 31.03.2017 року складає 27536,93грн., а також компенсація за невиконання грошового зобов'язання за весь час з 02.04.2014 року по 31.03.2017 року складає 2497,98грн., а всього 30034,91грн., які позивачка просить стягнути з відповідача за рішенням суду, а також її витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки норми ч.2 ст.625 ЦК України встановлюють цивільно-правову відповідальність боржника за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, що випливає із договірних правовідносин, до спірних правовідносин між сторонами, що виникли з приводу виконання судового рішення щодо стягнення заробітної плати, норми ст.625 ЦК України не підлягають застосуванню (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 року в справі №6-43цс14).

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу мотивовано правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі №686/21962/15-ц.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що вимоги позивача не ґрунтуються на законі, а розрахунок, наданий позивачем, не відповідає дійсності.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

За приписами ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що в червні 2015 року ОСОБА_1 зверталася до суду із позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2016 року, яке набрало законної сили 19 жовтня 2016 року, в справі №335/6078/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 27 730 грн заборгованості по заробітній платі (а.с.77-78).

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання.

При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд України в справі №6-43цс, постанова від 21.05.2014 року, а також Верховний Суд в складі Касаційного цивільного суду в справі № 61-22370св18, постанова від 24 жовтня 2018 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, підстав для скасування ухваленого ним рішення не вбачає.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в справі №686/21962/15-ц, постанова від 16 травня 2018 року, не суперечить висновкам суду першої інстанції, оскільки в ній зазначено, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Відносини, які виникли у цій справі, пов'язані із порушенням строків виплати заробітної плати та регулюються трудовим законодавством, а саме: Кодексом законів про працю України; Законами України: «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24 березня 1995 року, «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-XII від 3 липня 1991 року, «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» №2050-III від 19 жовтня 2000 року; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, та висновків суду першої інстанції не спростовують.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанову складено 22 березня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

В.Ю. Бєлка