КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/2997/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Ковальчук Л.М.

Унікальний №369/6998/17 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення авансу та процентів за користування грошовими коштами,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення авансу та процентів за користування грошовими коштами.

В позові просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму авансу у розмірі 120 003,34 грн. та 19 969,39 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, а всього 139 972,73 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на її користь судовий збір в розмірі 1 399,70 грн.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 31 грудня 2015 року ніж нею та відповідачем було укладено попередній договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю.

За умовами якого сторони домовились та зобов'язались у строк до 31 березня 2016 року укласти основний договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 113,1 кв.м., жилою площею 77,0 кв.м. та земельної ділянки площею 0,1723 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до положень п.9 попереднього договору позивач передала відповідачу аванс у розмірі 120 003,34 грн., що еквівалентно 5 000,00 доларів США, згідно курсу НБУ на день укладення даного договору.

Станом на 31 березня 2016 року основні договори купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки укладені не були.

Передана позивачем відповідачу в рахунок вартості відчужуваного майна сума є авансом, який у разі не укладення основного договору підлягає поверненню. Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України №6-176цс12 від 13 лютого 2013 року.

Позивач пояснила, що вона неодноразово зверталась до відповідача, в телефонному режимі, з вимогою про повернення суми авансу, однак такі вимоги було залишені поза увагою останньої.

02 червня 2017 року позивач направила на адресу відповідача вимогу про повернення суми авансу, однак станом на момент звернення до суду відповідач належні позивачу кошти не повернула.

Позивач наголошувала, що у відповідності до ст.536 ЦК України та ч.1 ст.1048 ЦК України стягненню з відповідача на її користь підлягають проценти за користування чужими грошовими коштами, визначений на рівні облікової ставки НБУ, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України в справі №14/130 від 24 січня 2006 року.

19 вересня 2017 року представники позивача - адвокат Балійчук Л.І. та особа, яка діяла від імені позивача на підставі довіреності Васильченко Л.І. заявили клопотання про стягнення з відповідача компенсації витрат на правову допомогу та витрат сторін і їх представників, пов'язаних з явкою до суду.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2017 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму авансу, сплаченого згідно попереднього договору від 31 грудня 2015 року в розмірі 120 003,34 грн. та 19 969,39 грн. - процентів за користування грошовими коштами, а всього 139 972,73 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на надання правової допомоги в розмірі 10 000,00 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 399,70 грн.

04 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2017 року.

16 листопада 2018 року представник позивача - адвокат Васильченко Л.І. заявила клопотання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2017 року від 26 листопада 2018 року було поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2017 року, заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. Клопотання представника ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на надання допомоги адвоката у розмірі 2 500,00 грн. В іншій частині клопотання було відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 22 грудня 2018 року, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, необ'єктивне та неповне дослідження доказів у справі, не дослідження та не витребування матеріалів нотаріальної справи, невірне встановлення дійсних обставин справи, порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що не укладення основного договору купівлі-продажу відбулося саме через порушення позивачем взятих на себе за умовами попереднього договору зобов'язань.

Апелянт завчасно здійснювала направлення позивачу повідомлення про укладення договору, про що в матеріалах справи наявна копія чеку відправки.

31 березня 2016 року апелянт з'явилась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Первушиної Н.Ю. з метою укладення основного договору купівлі-продажу, проте позивач так і не з'явилась. Даний факт був зафіксований приватним нотаріусом у свідоцтві.

Відповідно до п.11 попереднього договору від 31 грудня 2015 року в разі ухилення позивача від укладання основного договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки сума авансу залишається в апелянта.

28 січня 2019 року ОСОБА_2 направила до суду відзив на апеляційну скаргу, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції без змін.

30 січня 2019 року ОСОБА_2 направила до суду клопотання про стягнення з апелянта витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 31 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 2233.

Відповідно до умов п. 1 попереднього договору сторони зобов'язалися у строк до 31 березня 2016 року укласти договори купівлі-продажу: житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 113,1 кв.м., житловою площею 77,0 кв.м., та земельної ділянки площею 0,1723 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться АДРЕСА_1; земельної ділянки площею 0,1723 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться АДРЕСА_1, на умовах, встановлених цим договором.

Згідно умов п. 2 сторони домовились, що істотними умовами основних договорів купівлі-продажу будуть такі: продаж зазначеного житлового будинку та земельної ділянки буде вчинено за ціною 2 280 063 грн. 37 коп., що еквівалентно 95 000,00 доларів США, згідно курсу НБУ на день укладення цього договору.

Умовами п. 9 попереднього договору передбачено, що при укладенні цього договору покупець ОСОБА_2 передала, а продавець ОСОБА_1 отримала аванс у розмірі 120 003,34 грн., що еквівалентно 5 000 доларів США, згідно курсу НБУ на день укладення цього договору. Ця сума підлягає заліку в ціну житлового будинку та земельної ділянки при укладенні та нотаріальному посвідченні основних договорів купівлі-продажу.

Відповідно до умов п. 10 договору продавець, який отримав аванс у розмірі 120 003,34 коп., в рахунок ціни житлового будинку та земельної ділянки, у разі односторонньої відмови від продажу житлового будинку та земельної ділянки у разі односторонньої відмови від продажу житлового будинку та земельної ділянки, у зазначений термін зобов'язується негайно повернути подвійну суму авансу покупцеві.

Покупець, якщо ухиляється від укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, залишає суму авансу у продавця. (пункт 11 попереднього договору)

Пунктом 12 попереднього договору передбачено, що зобов'язання встановлені попереднім договором, припиняються, якщо основні договори не укладені протягом строку, встановленого цим попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Станом на 31 березня 2016 року основні договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки укладені не були.

01 червня 2017 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення суми авансу, яку було залишено поза увагою останньої. Доказів отримання вимоги стороною матеріали справи не містять.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення з позовом до суду відповідач ОСОБА_1 умови попереднього договору від 31 грудня 2015 року не виконала, відповідні договори купівлі-продажу з позивачем ОСОБА_2 не уклала, аванс, отриманий нею у розмірі 120 003,34 грн. ОСОБА_2 не повернула, а тому вимоги в частині стягненнями суми сплаченого авансу є обґрунтованими.

Виходячи з положень ст.536 та ч.1 ст.1048 ЦК України судом першої інстанції було визнано обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача проценти за користування грошовими коштами за період з 01 квітня 2016 року по 31 травня 2017 року з урахуванням розміру облікової ставки НБУ.

На підставі ст.84 ЦПК України та наданих представником позивача доказів витрат понесених на надання правової допомоги визнав обґрунтованими вимоги в цій частині, а також по стягненню витрат по сплаті судового збору.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає вимогам матеріального та процесуального законодавства та наявним в матеріалах справи доказам, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Оскільки попередній договір, його учасниками укладався з метою забезпечення укладання у майбутньому договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, то за правилами статті 635 ЦК України цей договір підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Визначальний фактор для можливості застосування цієї норми - це зобов'язання.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач передав відповідачу суму авансу у розмірі 120 003,34 грн., що еквівалентно 5 000 доларів США, згідно курсу НБУ на день укладення договору.

Колегія суддів встановила, що під час звернення із заявою про перегляд заочного рішення апелянтом було надано суду копію свідоцтва посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю., щодо її перебування 31 березня 2016 року об 11 год. 00 хв. у приміщенні за адресою: 01001, Україна, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 1-3/5, офіс №4 для посвідчення основних договорів відповідно до Попереднього договору, посвідченого Первушиною Н.Ю., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31 грудня 2015 року за реєстровим №2233. (а.с.65)

Апелянтом було надано приватному нотаріусу копію повідомлення від 25 березня 2016 року на ім'я ОСОБА_2, разом з фіскальним чеком №8236 від 25 березня 2016 року. (а.с.66, 89)

Надана позивачем вимога направлена на ім'я ОСОБА_1 датована 01 червня 2017 року, направлена на адресу відповідача 02 червня 2017 року згідно фіскального чеку №4263. (а.с.10)

Будь-яких інших належних і допустимих доказів на підтвердження факту порушення тією чи іншої стороною умов укладеного сторонами попереднього договору суду не надано, доказів отримання повідомлення про укладення основного договору та/або вимоги матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 7 ст.81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було належним чином встановлено всі обставини, які мають суттєве значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи та передчасного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Належних доказів, того, що саме відповідачем були порушені умови попереднього договору позивач не надав.

З заявами та/або клопотаннями про витребування доказів, з метою встановлення тих чи інших обставин, до суду першої інстанції не звертався.

Колегія суддів здійснює розгляд в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів справи.

Будь-яких інших доказів, окрім вже наявних в матеріалах справи, жодною із сторін на підтвердження своїх доводів суду апеляційної інстанції також не надано.

Жодною із сторін не було підтверджено належними і допустимими доказами факт порушення іншою умов попереднього договору.

Інформації щодо обізнаності ОСОБА_2 з пропозицією ОСОБА_1 про укладення основного договору саме 31 березня 2016 року в приміщенні приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Первушиної Н.Ю. матеріали справи не містять.

Так само відсутня і інформація щодо обізнаності ОСОБА_1 з вимогою ОСОБА_2 про повернення останній суми авансу.

Одночасно колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача 19 969,39 грн. в якості процентів за користування грошовими коштами, на підставі ст. 536 ЦК України також не підлягають задоволенню.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15.

З матеріалів справи вбачається, що грошові кошти відповідачем набуті на підставі відповідного правочину, через це застосування положення ст. 536 ЦК України в даному випадку є неправильним.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції постановлено з неповним з'ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову в позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч.1 ст.141 ЦПК України)

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. (п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України)

Відповідно до вимог ст. 141 ч.13 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення судового збору та витрат на правничу допомогу також не підлягають задоволенню, з огляду на відмову в задоволенні основних вимог.

Окремо колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що заявлене представником позивача - адвокатом Васильченко Л.І. клопотання про стягнення витрат на правову допомогу під розгляду справи в апеляційному суді задоволенню також не підлягають, виходячи з тих самих підстав.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2017 року скасуванню.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

В задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Васильченко Лілії Ігорівни про стягнення витрат на правову допомогу, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль