Справа № 462/6731/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

21 січня 2019 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Боровкова Д.О.

при секретарі Журавльовій А.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові в спрощеному проваджені цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

24 жовтня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 130147,50 грн. боргу, який складається з 70350,00 грн. грн. заборгованості за договором позики, що еквівалентно 2500 доларам США та 59797,50 грн. процентів за користування позики, що еквівалентно 2125 доларам США. Свої вимоги мотивують тим, що відповідач 21 січня 2016 року позичала у нього 2500 доларів США, які зобовязувалася повернути до 23 вересня 2016 року, проте відповідач свої зобовязання не виконала, основну суму позики не повернула, проценти не сплатила. У звязку з наведеним просить позов задовольнити.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеному, просить позов задовольнити.

Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи без участі відповідача та її представника, які відзиву суду не подали, до суду не зявилися, будучи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, проте наявних у справі доказів достатньо для ухвалення рішення, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

26 жовтня 2018 року ухвалою суду у даній справі відкрито спрощене провадження.

20 грудня 2018 року представник відповідача адвокат ОСОБА_3 подала до суду клопотання про розгляд справи у загальному проваджені /а.с.37,38/.

21 січня 2019 року ухвалою суду у задоволенні зазначеного клопотання представника відповідача відмовлено /а.с.44,45/.

21 січня 2019 року представник відповідача адвокат ОСОБА_3 подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи, мотивуючи це тим, що ОСОБА_2 знаходиться за кордоном та з неї відсутній звязок, що унеможливлює представнику виробити правову позицію у даній справі /а.с.42/.

21 січня 2019 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволенні вищевказаного клопотання представника відповідача відмовлено за безпідставністю та необґрунтованістю.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Судом встановлено, що 21 січня 2016 року відповідач ОСОБА_2 позичила у позивача ОСОБА_1 2500 доларів США, зі сплатою 2,5 процентів від суми отриманих відповідачем коштів за позикою щомісяця, з кінцевим терміном повернення позики 23 вересня 2016 року, що підтверджується розпискою, яку відповідач написала власноручно, оригінал якої долучений до матеріалів справи /а.с.43/.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

Таким чином, боргова розписка ОСОБА_2 від 21 січня 2016 року є реальним доказом, як укладення договору позики, так і умов договору, зокрема, щодо розміру процентів за користування позики, а також засвідчує отримання відповідачем від позивача ОСОБА_1 2500 доларів США.

Відповідач не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що нею повністю або частково виконанні боргові зобовязання, які у неї виникли перед позивачем у звязку з укладанням договору позики.

Беручи до уваги, що відповідач не виконала взяті на себе зобовязання, позичені гроші позивачу у визначений строк не повернула, тому суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума основного боргу в розмірі 70350,00 грн, що за курсом НБУ становить 2500 доларів США /а.с.8/.

Щодо стягнення процентів за користування позикою, то суд прийшов до наступних висновків.

Як убачається зі змісту позову, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача проценти за весь період користування позикою, виходячи зі ставки 2,5% за місяць, тобто за період з 21 січня 2016 року по день звернення до суду з позовом, що складає 2125 доларів США (2,5% Х 34 місяці = 2125 доларів США), що за курсом НБУ становить 59797,50 грн. Розмір щомісячної процентної ставки становить 62,5 долари США, що складає 2,5% від суми в розмірі 2500 доларів США.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за позикою в розмірі 2,5% щомісяця від суми отриманих відповідачем коштів за позикою, яка була надана на 9 місяців - до 23 вересня 2016 року включно.

Відтак, у межах строку позики до 23 вересня 2016 року відповідач мала, зокрема, повернути позивачеві позику і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 24 вересня 2016 року, відповідач мала обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, оскільки останні були розраховані у межах строку позичання.

Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку позичання.

Враховуючи викладене, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позичання чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на вказане суд відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі ст. 1050 ЦК України він має право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за позикою.

Зазначена позиція узгоджується з правовими висновками, які викладені в постанові ОСОБА_4 Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню сума процентів за користування позиченими коштами лише в межах строку позичання, який становить 9 місяців, тобто в розмірі 562,5 долари США (62,5 долари США х 9 місяці = 562,5 долари США).

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики на загальну суму 3062,5 долари США (2500 доларів США /сума позики/ + 562,5 долари США /проценти за користування позикою/ = 3062,5 долари США), що за курсом НБУ становить 86207,53 грн.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами, то суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Беручи до уваги, що позовні вимоги задоволені частково, що у відсотковому відношенні становить 66% на користь позивача, то і судовий збір, сплачений позивачем в розмірі 1314,49 грн. /а.с.2/ слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 858,66 грн., що становить 66 % від вказаних судових витрат (1314,49 грн. : 100% Х 66% = 858,66 грн.).

Керуючись ст.ст. 81,89,141,263-265,280-284 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 86207 гривень 53 коп. боргу та 858 гривень 66 коп. судового збору. Всього стягнути 87066 (вісімдесят сім тисяч шістдесят шість) гривень 19 коп.

У решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідно до вимог п.п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається учасниками справи до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач: ОСОБА_1 (79493, м. Львів-Рудно, вул. Миру,58; РНОКП: НОМЕР_1).

Відповідач: ОСОБА_2 (79493, м. Львів-Рудно, вул. Новоселів,39; РНОКП: НОМЕР_2).

Повний текст рішення складений 24 січня 2019 року.

Суддя:

Оригінал рішення.