Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 483/2096/16

провадження № 61-30243св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна,

третя особа - Очаківський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року у складі судді Казанлі Л. І. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року у складі колегії суддів Лисенка П. П., Серебрякової Т. В., Самчишиної Н. В.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приват Банк», банк), треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., Очаківський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Очаківський ВДВС, орган державної виконавчої служби), в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 26 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 3381, яким задоволено вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 59 612,57 грн, яка складається з: 26 750,97 грн - залишок заборгованості за кредитом, 27 633,55 грн - залишок заборгованості за відсотками, 770,31 грн - пеня, 2757,74 грн - штраф.

Позов мотивовано тим, що 26 березня 2010 року між банком та позивачем, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку уклали, з правом, в тому числі і автоматичної, пролонгації, кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Банк видав позичальнику платіжну картку з встановленим кредитним лімітом, кошти з якого позивач могла використовувати на власний розсуд, зі зворотним зобов`язанням кінцево повернути їх в термін, що відповідає строку дії картки.

Крім того, позичальник, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг і Правил користування платіжною карткою, зобов`язувалася сплачувати щомісяця обов`язковий мінімальний платіж, який складається із частки тіла кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки 2,50% на місяць. Сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобов`язання держатель картки сплачує банку штраф, складовими якого є тверда грошова сума у розмірі 250 гривень + 5% від суми позову.

26 березня 2010 року вона та Банк, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку уклали, з правом, в тому числі і автоматичної, пролонгації, кредитний договір № б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Згідно його умов, Банк видав позичальнику платіжну картку з встановленим кредитним лімітом, кошти з якого позивач могла використовувати на власний розсуд, зі зворотним зобовязанням кінцево повернути їх в термін, що відповідає строку дії картки. Крім того, позичальник, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг і Правил користування платіжною карткою, зобовязувалася сплачувати щомісяця обовязковий мінімальний платіж, який складається із частки тіла кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки 2,50% на місяць.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобов`язання держатель картки сплачує Банку штраф, складовими якого є тверда грошова сума у розмірі 250 гривень + 5% від суми позову.

26 квітня 2016 року банк звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. з заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором, яка утворилась станом на 26 квітня 2016 року і становила 57 912,57 грн, з яких: 26 750,97 грн, заборгованість зі сплати тіла кредиту; 27 633,55 грн - залишок заборгованості за відсотками, 770,31 грн - пеня, 2757,74 грн - штраф.

26 квітня 2016 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис про задоволення вимог банку.

Позивач вважає, що вказаний виконавчий напис нотаріуса вчинено з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат», оскільки подані стягувачем документи не підтверджували безспірності заборгованості боржника перед стягувачем, а анкета-заява, подана відповідачем нотаріусу, не є кредитним договором у розумінні статті 626 ЦК України. Нотаріусом не перевірено факт отримання позивачем (боржником) письмової вимоги банку про усунення порушень за договором, не враховано, що строк основного зобов`язання не закінчився, а банком ставилось питання про стягнення усієї суми. Нотаріусом не перевірено дотримання строку позовної давності та не враховано, що заборгованість стягувалась за п`ять років.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року, позов задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 26 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за № 3381.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що при вчинені виконавчого напису нотаріусом не були враховані обставини, які спростовують безспірність заборгованості між сторонами, оскільки вимога банку направлена на адресу боржника містила зовсім іншу суму, ніж було зазначено в заяві про здійснення виконавчого напису.

У нотаріуса, який вчинив оспорюваний виконавчий напис, не було законних підстав для цієї нотаріальної дії, оскільки заявлена до стягнення банком грошова сума не була безспірною.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та відмовити у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що для вчинення оспорюваного виконавчого напису банком було надано всі необхідні документи, передбачені переліком, які підтверджують безспірність заборгованості, а також докази належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про дострокове повернення кредиту. Нотаріусом, в свою чергу, було повністю дотримано відповідні вимоги чинного законодавства для вчинення нотаріальної дії щодо вчинення виконавчого напису.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. підтримала доводи банку та послалась на те, що поданих банком документів було достатньо для встановлення безспірності суми заборгованості, у зв`язку з чим, вчинення виконавчого напису відповідає вимогам закону.

Інші учасники справи відзив на касаційну скаргу не подали.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»).

Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Аналогічні правила і умови вчинення виконавчого напису містяться у пунктах 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису, зокрема неповідомлення боржника про вимогу кредитора, так і необґрунтованість вимог до боржника.

Правовідносини, які є предметом розгляду у цій справі, виникли з кредитного зобов`язання, укладеного сторонами шляхом підписання позивачем анкети-заяви від 26 березня 2010 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який, за доводами банку, в оригіналі надано нотаріусу для вчинення виконавчого напису.

На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, судами установлено, що під час вчинення оспорюваного виконавчого напису про стягнення коштів на користь ПАТ «ПриватБанк», нотаріусом не дотримано вимог, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій, оскільки нотаріус не звернув уваги на те, що анкета-заява не містить зазначення кредитного ліміту, а анкета заява від 29 грудня 2008 року, на яку також посилався банк, підтверджує інші правовідносини, які охоплюють інший часовий період.

Письмова вимога про усунення порушень за кредитним договором датована 01 квітня 2016 року була направлена 12 квітня 2016 року (згідно квитанції про оплату послуг поштового зв`язку та опису вкладення), тобто за чотирнадцять днів до вчинення виконавчого напису від 26 квітня 2017 року. Крім того, матеріали справи не містять доказів отримання направленої кореспонденції боржнику із вказаною письмовою вимогою.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису через 14 днів після направлення банком боржнику письмової вимоги щодо усунення порушень за кредитним договором без дотримання 30-денного строку, встановленого підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, є порушенням прав боржника щодо можливості спростування розміру заборгованості, а отже заявлена банком до стягнення кредитна заборгованість не могла вважатись безспірною на момент вчинення виконавчого напису.

Крім того, надана банком виписка по рахунку належним чином не може підтверджувати безспірність заборгованості, оскільки з нею боржник не мав можливості ознайомитись у встановлений 30-денний строк, а з урахуванням відображеного у ній періоду (з 12 червня 2014 року по 31 січня 2016 року) неможливо дійти беззаперечних висновків щодо дійсних умов кредитного зобов`язання, належності його виконання, наявність боргу та його розмір.

Розмір заборгованості, який відповідачем запропоновано позивачу погасити у письмовій вимозі від 01 квітня 2016 року (58 412,57 грн), відрізняється від розміру заборгованості, зазначеного у заяві на вчинення виконавчого напису та виконавчому написі нотаріуса - 57 912,57 грн.

Встановивши наведені обставини та правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки наявних у справі доказів.

Посилання у касаційній скарзі банку на факт отримання позивачем вимоги від 07 лютого 2009 року щодо обсягу боргу, є необґрунтованими та не спростовують правильність висновків судів щодо встановлених у цій справі обставин, а також не стосуються правовідносин, які виникли на підставі анкети-заяви від 26 березня 2010 року, яка була подана банком нотаріусу, у якості оригіналу кредитного договору для вчинення виконавчого напису.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська