ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року

м.Суми

Справа №591/1965/18

Номер провадження 22-ц/816/94/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собина О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

у присутності :

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2018 року в складі судді Кривцової Г.В., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складений 16 жовтня 2018 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання,

в с т а н о в и в:

10 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів у сумі 5804,80 грн щомісяця на утримання їх повнолітньої доньки ОСОБА_5 на період навчання. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що в шлюбі з відповідачем у них народилась донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розлучення знаходиться на її утриманні. З жовтня 2016 року ОСОБА_5 навчається в Ченстоховському політехнічному університеті у Польщі, за що заявниця щомісяця сплачує 100 євро, а також щомісячно несе витрати за проживання доньки в гуртожитку у сумі 320 польських злотих та на її харчування, проїзд, придбання одягу, тощо у сумі 6000 грн. Відповідач, будучи працездатним та забезпеченим, матеріальну допомогу на навчання та утримання доньки не надає, хоча має такий обов'язок. Ураховуючи, що загальна сума щомісячних витрат на навчання та утримання доньки становить 11609,60 грн, а відповідач матеріальну допомогу доньці не надає, тому ОСОБА_1 просила стягнути половину від суми вказаних витрат на період навчання доньки, але не більше ніж до досягнення нею 23 років.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка продовжує навчання, у сумі 4000 грн щомісячно, починаючи стягнення з 10 квітня 2018 року до завершення навчання 30 вересня 2019 року, але не більше ніж до досягнення донькою 23 років.

Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу аліментів за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

ОСОБА_3 з вказаним рішенням не погодився та через свого представника адвоката ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі заявник просить рішення суду скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись при цьому на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги затверджену ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13 листопада 2006 року мирову угоду між сторонами, за якою відповідач зобов'язався сплачувати аліменти на утримання доньки до досягнення нею 23 років у випадку продовження навчання. Крім того, позивач та її донька проживають окремо, оскільки ОСОБА_5 зареєстрована у гуртожитку по місцю навчання у Польщі, а доказів на підтвердження того, що вона уповноважувала свою матір пред'явити позов матеріали справи не містять. До того ж, матеріали справи не містять доказів про те, що саме позивач несе витрати на навчання та утримання доньки, а наявні у справі документи, викладені іноземною мовою, не містять належного перекладу із зазначенням особи перекладача, мови перекладу, тощо. Заявник також посилається на тяжке матеріальне становище відповідача, квартира якого була продана на аукціоні за борги по сплаті аліментів на двох дітей від попереднього шлюбу. Також зазначається, що відповідач з 21 березня 2016 року вже не є приватним підприємцем, а фактично є безробітним, його дохід у 2018 році склав 0 грн. Отже, на думку заявника апеляційної скарги, у відповідача відсутні будь-які можливості надавати матеріальну допомогу своїй доньці ОСОБА_5.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до апеляційного суду 16 січня 2019 року, позивач ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без змін, а скаргу відповідача - без задоволення. При цьому посилається на безпідставні доводи заявника апеляційної скарги з приводу того, що мировою угодою сторонами вже було вирішене питання про аліменти на час навчання їх доньки, оскільки предмет та підстави у даному позові не є тотожними тим, які вирішувались у цивільній справі № 2-3285/06. Також позивач вказала, що оскільки лише вона утримує свою доньку, тому має передбачене ч. 1 ст. 199 СК України право на пред'явлення позову в її інтересах. Стосовно письмових доказів про розмір витрат на утримання дитини, то позивач зазначила, що суду пред'являлись для огляду оригінали касових чеків про понесені витрати, розмір яких стороною відповідача не був спростований. На думку позивача, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших дітей, боргів по сплаті аліментів не є підставою для звільнення від обов'язку утримувати свою доньку ОСОБА_5.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката ОСОБА_2 про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що батьками повнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є відповідач ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 (а.с. 6).

Шлюб між сторонами розірвано (а.с. 5). Відповідач ОСОБА_3 перебуває у іншому шлюбі з ОСОБА_6, від якого має малолітню доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 87).

Крім того, ОСОБА_3 від першого шлюбу з ОСОБА_7 має двох неповнолітніх дітей, а саме: доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, та доньку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, на утримання яких відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року з відповідача стягнуто аліменти у сумі 20000 грн щомісячно.

Донька сторін ОСОБА_5 з 03 жовтня 2016 року є студенткою Ченстоховського політехнічного університету у Польщі, яка навчається на факультеті управління за напрямком логістика. Навчання - стаціонарне, першого рівня, трирічне (6 семестрів). Вартість навчання - 500 євро за семестр. Дата закінчення навчання - 30 вересня 2019 року (а.с.11).

З довідки Ченстоховського політехнічного університету від 28 березня 2018 року вбачається, що плата за проживання студентки ОСОБА_5 в гуртожитку у 2017-2018 академічних роках становить 320 злотих на місяць (а.с.9).

Із поданого позивачем розрахунку витрат на утримання доньки за період з 10 по 14 квітня 2018 року, що також підтверджується касовими чеками, вбачається, що мінімальний набір продуктів, засобів гігієни, витрат на проїзд, інших додаткових витрат становить 279,92 злотих (а.с.52-55).

З матеріалів справи також вбачається, що ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13 листопада 2006 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, згідно з умовами якої останній зобов'язався у випадку продовження навчання доньки ОСОБА_5 сплачувати щомісячно аліменти до досягнення нею 23 років (а.с.8).

В обґрунтування неможливості сплачувати аліменти відповідачем надано Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що з 21 березня 2016 року ОСОБА_3 за власним бажанням припинив підприємницьку діяльність (а.с. 88-90). Крім того, відповідач обліковується у Єдиному реєстрі боржників (а.с.91), а за період з 01 січня по 31 березня 2018 року він не мав доходів як фізична особа (а.с. 92).

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Головного територіального управління юстиції у Сумській області від 01 вересня 2018 року № 02.1-13/54856144 вбачається, що станом на 31 серпня 2018 року ОСОБА_3 має заборгованість зі сплати аліментів згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року у сумі 416283,11 грн (а.с. 108-110).

Згідно з Актом про проведені електронні торги від 16 липня 2018 року належна боржнику ОСОБА_3 однокімнатна квартира АДРЕСА_1 була продана у рахунок погашення заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_11, який 10 липня 2018 року сплатив її повну вартість (а.с. 111-112).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції взяв до уваги обов'язок відповідача сплачувати аліменти на двох дітей від першого шлюбу, обов'язок утримувати малолітню дитину від третього шлюбу, існування заборгованості зі сплати аліментів, а також факт припинення ОСОБА_3 здійснення підприємницької діяльності за власною ініціативою. Водночас, суд дійшов висновку, що перелічені вище обставини не є підставою для повного звільнення відповідача від обов'язку надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці, яка продовжує навчання, так як всі діти відповідача є рівними у своїх правах, щодо всіх дітей відповідач несе однаковий обов'язок по їх утриманню, а відтак, на дуку суду першої інстанції, не можна надавати перевагу одній дитині за рахунок дискримінації та позбавлення права іншої дитини. Відтак, урахувавши, що відповідач є особою працездатного віку, має нормальний стан здоров'я, суд вважав, що ОСОБА_3 має можливість надавати повнолітній доньці матеріальну допомогу у сумі 4000 грн щомісячно.

З такими висновками колегія суддів повністю погоджується, виходячи з наступного.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги. При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

За ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

СК України встановлює принцип рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.

Визначаючи підстави для стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, судом першої інстанції враховано правила ст.ст. 182, 199 СК України, надано оцінку зібраним у справі доказам для визначення належного до сплати розміру аліментів.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що відповідач не має матеріальної можливості сплачувати аліменти у розмірі, визначеному судом, оскільки він вже сплачує аліменти на двох своїх дітей від першої шлюбу, вже були предметом розгляду суду першої інстанції, яким було надано належну оцінку, з якою колегія суддів також погоджується.

Припинення з 21 березня 2016 року підприємницької діяльності ОСОБА_3, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено запис №3027890, було здійснено за власною волею відповідача.

Відповідач є особою працездатного віку, не має статусу безробітного, тому не позбавлений можливості заробляти собі на життя.

Крім того, як вбачається з Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України ОСОБА_3 є єдиним засновником та керівником з 30 червня 2015 року ПП «Сіріс» зі статутним фондом 1500000 грн; є одним із засновників ТОВ «Японська кухня», розмір внеску до статутного фонду - 219681,82 грн (розмір статутного капіталу 366136,36 грн, сформованого 29 вересня 2010 року); є одним із засновників та керівником ТОВ «Трейд-Інвест», розмір внеску до статутного фонду - 4000 грн (розмір статутного капіталу 100000 грн.); є одним із засновників ТОВ «Рітсон Україна», розмір внеску до статутного фонду - 5000 грн (розмір статутного капіталу 10000 грн, сформованого 21 січня 2016 року). Дані обставини встановлені рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 16 травня 2017 року у справі № 752/7198/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про зменшення розміру аліментів, яке перебуває в загальному доступі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 191-192).

Стосовно доводів заявника апеляційної скарги з приводу права на подання позову колегія суддів зазначає наступне.

Як було встановлено судом першої інстанції, право на подання позову про стягнення аліментів на повнолітню дитину одним із батьків передбачено у ч. 3 ст. 199 СК України.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не має права на подання позову, оскільки донька ОСОБА_5 проживає окремо від матері і відповідних повноважень на звернення до суду матері не надавала, є безпідставними, оскільки проживання доньки за іншою адресою зумовлено навчанням на денній формі у вищому навчальному закладі та має тимчасовий характер. Та обставина, що після припинення спільного проживання сторін їх донька проживала разом із матір'ю та місце її проживання не було пов'язане з місцем проживання батька, сторонами не доводилася, такі доводи відповідачем не повідомлялися, що відповідним чином визначає право позивача на позов в інтересах її повнолітньої доньки.

Крім того, як вбачається з довідки з місця проживання повнолітня донька сторін ОСОБА_5 зареєстрована разом з матір'ю за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 202).

Зважаючи на наведене, враховуючи, що позов подано в інтересах доньки, тому ОСОБА_1 є належним позивачем у справі.

Також колегія суддів враховує, що хоча і є затверджена на підставі ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 13 листопада 2006 року мирова угода про сплату ОСОБА_3 аліментів на доньку ОСОБА_5 у випадку продовження її навчання, проте виконання вказаної умови мирової угоди, у тому числі й примусове, не проводиться. Доказів протилежного матеріали справи не містять, які не містять доказів того, що відповідач надавав будь-яку матеріальну допомогу на навчання та утримання своєї дитини.

Колегія суддів погоджується з визначеною судом першої інстанції сумою аліментів у твердій грошовій сумі, яка складає 4000 грн щомісячно та становить 53% доведених належними письмовими доказами щомісячних витрат позивача на навчання та утримання повнолітньої ОСОБА_5, а саме: 3184 грн витрат за оплату навчання в університеті; 2425,60 грн щомісячної плати за проживання в гуртожитку; 1996 грн витрат на придання продуктів харчування, канцелярських засобів, одягу, оплати за проїзд у громадському транспорті, плати за послуги інтернет та зв'язку, засобів гігієни та догляду, витрат на дозвілля (а.с. 9-10, 11-12, 52-55). Відповідачем не спростовано ні розрахунок витрат позивача на утримання доньки ОСОБА_5, ні вартість навчання та проживання у гуртожитку.

З урахуванням зазначеного вище, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого було ухвалено законне й обґрунтовані рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять обставин, які були б підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

За таких обставин, рішення суду на підставі ст. 375 ЦПК України слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 23 січня 2019 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: О. Ю. Кононенко

Т. А. Левченко