Провадження № 2/161/246/19
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі :

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Ярмолюк В.С.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Семенюк Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася в суд з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання їх спільного сина, на обґрунтування вказавши, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.02.2013 року, за час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . Рішенням Луцького міськрайонного суду від 09.07.2018 року шлюб між сторонами було розірвано і з того часу відповідач переїхав на постійне проживання у м. Запоріжжя. Їх спільний з ОСОБА_3 син проживає з нею та перебуває на повному її утриманні, відповідач у забезпеченні сина участі не приймає. Зазначає, що на утримання ОСОБА_5 вона витрачає близько 7000 грн. на місяць, такі витрати складаються з забезпечення продуктами харчування, одягу та оплати розвитку та навчання дитини, а також лікування. Оскільки вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, тому можливості працювати та забезпечувати сина одноосібно у повному обсязі немає. На підставі викладеного, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі 3500 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, а також понесені судові витрати 2820 грн. на професійну правничу допомогу.
13.11.2018 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву, у якій зазначила, що відповідачем надавалися та надаються грошові кошти на утримання дитини, натомість позивачка перешкоджає зустрічам ОСОБА_3 з своїм сином. Зазначила, що з 12.06.2014 року по 21.06.2018 року відповідач перебував у зоні АТО. До 2017 року останній надсилав грошові кошти позивачці, а потім ОСОБА_2 розпоряджалася усіма коштами, які надходили на банківську картку ОСОБА_3 , самостійно. З червня 2018 року відповідач звільнився з служби в ЗСУ та продовжував сплачувати кошти на утримання сина, проте у зменшеному розмірі. Наразі відповідач є безробітнім та перебуває на обліку по безробіттю. Він проживає в м. Запоріжжі та винаймає житло, оренда якого складає 3000 грн. на місяць. Крім того ОСОБА_3 хворіє хронічним гастродуоденітом та потребує медикаментозного лікування. Разом з тим, повністю заперечує щодо наданих представником позивача доказів щодо придбання ліків для спільного сина сторін, оскільки надані чеки не підтверджують факту їх придбання саме для ОСОБА_5 , а за своїм фармацевтичним складом не можуть застосовуватися для дитини 4-ирічного віку. Враховуючи наведене, відповідач погоджується сплачувати аліменти на утримання свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1000 грн. на місяць. Представником позивача 11.01.2019 року було подано відповідь на відзив представника відповідача відповідно до якого вважає, що нестача грошей відповідача після звільнення з військової служби нічим не підтверджена та навпаки останній отримав 160 000 грн. різного роду грошових виплат військовослужбовця при звільненні. Обставина перебування на обліку по безробіттю відповідача нічим не підтверджена, а відтак слід зробити висновок, що матеріальних проблем у нього немає. З світлин із соцмереж ОСОБА_3 вбачається, що останній має час та можливість для відпочинку та не заклопотаний пошуком роботи. Що стосується лікування ОСОБА_6 зазначає, що дитина приймає препарати, які призначають лікарі. Крім того, представником відповідача не надано доказів того, що ОСОБА_3 несе на своє лікування значні витрати і як вони можуть вплинути на розмір аліментів. Також, звертає увагу на ту обставину, що відповідачем надавалися кошти на утримання дитини в розмірі 3000 грн. в той час, коли позивачка працювала, однак на даний момент вона перебуває у декретній відпустці. Факт сплати 3000 грн. відповідачем на утримання сина в минулому підтверджують необхідність забезпечення потреб ОСОБА_6 в розмірі, заявленому у даній позовній заяві. Просить поновити строк для подачі відповіді на відзив, оскільки такий пропуск зумовлений неможливістю отримати певні докази у більш стислі строки.
18.01.2019 року від представника відповідача на поштову адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якого остання зазначила, що факт отримання ОСОБА_3 160 000 грн. не відповідає дійсності та ґрунтується на припущеннях позивачки. Твердження сторони позивача, що відповідач не займається пошуками роботи нічим не обґрунтовані, а світлини із сторінок соцмереж ОСОБА_3 не підтверджують його аморального чи розгульного способу життя. Вважає, що маніпулювання здоров`ям дитини для встановлення аліментів у збільшеному розмірі є неприпустимим, адже діагноз ОСОБА_6 (лактозна недостатність) потребує лише стеження за вживанням їжі. Заперечує щодо поновлення строку для подання відповіді на відзив.
В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити. Додатково зазначив, що інших утриманців та неповнолітніх дітей відповідач немає, сума його заробітку невідома. Ствердив, що надані докази придбання ліків, стосуються лікування спільного сина сторін та призначені саме для ОСОБА_4 . Стан здоров`я дитини потребує залучення додаткових коштів.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив. Також вказала, що відповідач з серпня 2018 року перебуває на обліку в центрі зайнятості населення де щомісячно отримує допомогу в розмірі 7200 грн. Оскільки ОСОБА_3 змушений орендувати житло, за яке сплачує 3000 грн. щомісячно, а також лікувати хронічний гастрит, на що також йдуть певні витрати, заявлену позивачкою суму аліментів він сплачувати можливості немає, однак погоджується на сплату 1000 грн. щомісячно на утримання ОСОБА_4 .
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі суд прийшов до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суд вважає, що пропуск представником позивача строку на подання відповіді на відзив є поважним, у зв`язку з чим приходить до висновку щодо його поновлення.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.02.2013 року, який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.07.2018 року (а.с. 6, 8-9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився спільний син ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю позивачкою ОСОБА_2 , про що свідчить довідка про реєстрацію місця проживання, видана відділом ведення Реєстру територіальної громади Луцької міської ради від 08.07.2016 року (а.с. 12).

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що сторони не можуть дійти згоди щодо розміру утримання їх неповнолітнього сина, тобто між ними існує спір з цього питання.

Відповідно до ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі.

Частиною 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом..

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є працездатним, інших неповнолітніх дітей та утриманців немає. Дана обставина сторонами не заперечувалася.

З довідки № 3908 від 25.06.2018 року, виданої військовою частиною НОМЕР_2 , капітану ОСОБА_3 вбачається, що останній під час проходження служби перебував на диспансерному нагляді з діагнозом хронічний гастродуоденіт у фазі ремісії, у зв`язку з чим потребує медикаментозного лікування (а.с. 71).

Під час розгляду справи також було встановлено, що відповідач з серпня 2018 року перебуває на обліку в центрі зайнятості та отримує щомісячну допомогу в розмірі 7200 грн. Доказів іншого стороною позивача суду надано не було.

Як вбачається з договору оренди квартири від 03.09.2018 року, відповідач винаймає квартиру АДРЕСА_1 , за яку щомісячно сплачує 3000 грн. (а.с. 51-53).

Малолітній ОСОБА_5 має діагноз лактозна недостатність, атопічний дерматит, у зв`язку з чим перебуває на обліку в Луцькій міській дитячій лікарні. Дана обставина підтверджується висновком ЛКК № 558 від 31.10.2018 року (а.с. 25).

З довідки № 128 від 26.10.2018 року встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є вихованцем закладу дошкільної освіти № 5 Луцької міської ради з 01.09.2016 року. З 01.09.2018 року ОСОБА_2 сплачує вартість харчування сина (за два місяці 375 грн.), і проводить оплату за заняття гуртка англійської мови (40 грн. в місяць) (а.с. 24).

Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та неповнолітньої дитини, реальну спроможність відповідача сплачувати аліменти на їх утримання.

Частиною 2 ст. 182 СК України, передбачений мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для дитини відповідного віку встановлено: з 1 грудня 2018 року для дітей віком до 6 років 1626 грн.

Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягувати аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1800 грн. щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття.

Визначаючи розмір аліментів, суд враховує, що потреби малолітнього ОСОБА_6 не відповідають звичайним потребам дитини відповідного віку, оскільки у зв`язку з наявними у нього захворюваннями (лактозна недостатність, атопічний дерматит) потребує корегування харчування та прийму лікарських препаратів, що було визнано представником відповідача в судовому засіданні.

Суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач має заробіток у розмірі більшому, ніж зазначений його представником у судовому засіданні і здатний сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі, однак прийшов до переконання, що відповідач здатний надавати матеріальну допомогу на утримання сина у розмірі більшому, аніж той, який був зазначений його представником під час розгляду справи (1000 грн. на місяць).

Крім того, суд не приймає до уваги тієї обставини, що відповідач отримав 160 000 грн. різного роду грошових виплат військовослужбовця при звільненні, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів вказаного стороною позивача надано не було.
Отже, з врахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити дане рішення суду до негайного виконання у межах сплати платежу аліментів за один місяць.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.
В свою чергу, відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», як учасник бойових дій (а.с. 48)
Оскільки сторони звільнені від сплати судового збору, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави.
На підставі ст. ст. 180, 181, 182, 184, 191 СК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 258, 263-265, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Сокіл Рожищенського району Волинської області, на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1800 (одна тисяча вісімсот) гривень, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 жовтня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів на неповнолітню дитину у межах суми платежу за один місяць допустити до обов`язкового негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 25 січня 2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська