Провадження № 22-ц/801/236/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 рокуСправа № 127/11029/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача: Рибчинського В.П.,

суддів: Денишенко Т.О., Голоти Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене 14 листопада 2018 року під головуванням судді Антонюка В.В. в м. Вінниці, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

10 травня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя, мотивуючи тим, що 28.12.2010 року сторони зареєстрували шлюб. До офіційної реєстрації шлюбу, сторони у справі впродовж року спільно проживали однією сім'єю в незареєстрованому шлюбі. 26.12.2009 року сторонами був здійснений релігійний обряд шлюбу (укладено церковний шлюб), на підтвердження чого їм було видане Свідоцтво Таїнства Подружжя, на підставі запису в книзі реєстрації вінчань за № 1 п. 1.

Позивач зазначає, що у період спільного проживання однією сім'єю в незареєстрованому шлюбі, кожна зі сторін в будь-якому іншому шлюбі не перебували. Дітей від шлюбу не мають.

З січня 2015 року по даний час сімейних стосунків не підгримують та проживають окремо.

На неодноразові пропозиції позивача розірвати шлюб за взаємною згодою в органі ДРАЦСу, а також добровільно розподілити спільно нажите майно відповідач не погодився, тому 13.04.2018 року позивач звернулась у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, а через несумлінну поведінку відповідача змушена звернутись до суду з даним позовом про розподіл спільного майна.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що за період спільного сімейного життя сторонами у справі придбане (набуте) наступне майно, яке було зареєстроване за відповідачем, але є спільною сумісною власністю подружжя, зокрема: - легковий автомобіль марки TOYOTA COROLLA, 2010 року випуску, дата державної реєстрації 17.03.2011 року. Згідно Висновку від 26.04.2018 року незалежного оцінювача ОСОБА_5, ринкова вартість даного автомобіля станом на дату оцінки складає 198600,00 грн. (без ПДВ);

- двокімнатна квартира під АДРЕСА_1, дата державної реєстрації 20.10.2014 року. Згідно звіту № 21/18 від 26.04.2018 року незалежного оцінювача ОСОБА_5, на даний час ринкова вартість квартири складає 1168 867,00 грн. (без ПДВ).

Домовленостей між сторонами щодо відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя не було, шлюбного договору (контракту) не укладали, тому на переконання позивача, кожній зі сторін мало б належати по 1/2 ідеальної частки спільно нажитого в шлюбі майна.

Зазначає, що оригінали усіх правовстановлюючих документів на спірне майно, котре знаходилось у фактичному користуванні відповідача, зберігались у нього, оскільки він постійно проживав в м. Вінниці, а позивач впродовж багатьох років офіційно працювала за кордоном, в Італії. Зароблені кошти позивач висилала (передавала) відповідачу до спільного сімейного бюджету, у тому числі для придбання спірного майна - автомобіля та квартири. До м. Вінниці позивач періодично приїздила під час відпусток, тривалих вихідних, тощо.

При підготовці матеріалів для подачі позову, ОСОБА_3 стало відомо, що відповідач таємно 16.03.2018 року, тобто без відома і згоди позивача переоформив (перереєстрував) право власності на спільний легковий автомобіль марки TOYOTA COROLLA на іншу особу. Таке відчуження спірного автомобіля на третю особу відповідачем, на думку позивача, було вчинено свідомо, з наміром приховати його від подальшого розподілу між сторонами в судовому порядку.

Позивач вказує, що не зважаючи на те, що на даний час спірний автомобіль зареєстрований за іншим власником, він придбаний за спільні кошти у період їхнього проживання, а тому підлягає врахуванню при поділі спільного майна подружжя (сторін у справі), в зв'язку із чим просила стягнути з відповідача на її користь 1/2 частини вартості спірного автомобіля, що становить 99300,00 грн.

При вирішенні спору стосовно розподілу квартири АДРЕСА_2 позивач просила у вимогах позовної заяви, здійснити розподіл її часток порівну, тобто по 1/2 частці кожному з подружжя (сторін) з визначенням порядку користування приміщеннями даної квартири, шляхом виділення в користування позивача житлової кімнати 1-а, площею - 17,3 кв. м., а відповідачу кімнату 2-а, площею -14,2 кв.м та встановити спільне користування іншими (нежилими) приміщеннями, врахувавши, що іншого окремого власного житла в м. Вінниці сторони у справі не мають, кожна зі сторін у справі має свої вади здоров'я.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Здійснено розподіл спільного сумісного майна між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, визнавши за ОСОБА_3 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_3 загальною площею 62,6 кв.м., житловою площею 31,5 кв.м. Іншу ? частку вказаної квартири залишити у власності ОСОБА_4.

В частині інших позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5884 (п'ять тисяч вісімсот вісімдесят чотири) гривні 43 копійки пов'язаних зі сплатою нею судового збору при зверненні до суду із позовною заявою та 1518,40 грн. витрат, пов'язаних із розглядом справи.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_3подала апеляційну скаргу, скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просила оскаржуване рішення змінити в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове, яким:

-стягнути з ОСОБА_4 на її користь половину (50%) вартості автомобіля марки TOYOTA COROLLA, 2010 року випуску в сумі 99 300,00 грн;

-встановити між співвласниками квартири АДРЕСА_4 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступний порядок користування приміщеннями цієї квартири, а саме виділити ОСОБА_3 в користування житлову кімнату 1а- площею 17,3 кв.м., іншу кімнату 2а - площею 14,2 кв.м. виділити ОСОБА_4;

-встановити спільний порядок користування іншими нежитловими приміщеннями квартири: кухні - площею 15,4 кв.м., коридору - площею 8,8 кв.м., ванни - площею 4,2 кв.м., туалету - площею 2,7 кв.м.

-стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати за подання апеляційної скарги.

В решті рішення залишити без змін.

На апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_6 подав відзив, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції повністю відповідає вимогам закону, апеляційна скарга не містить жодних аргументів та посилань на докази, які б спростували позицію суду. За наведеного просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити через її безпідставність, а рішення Вінницького міського суду від 14.11.2018 року залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, 28.12.2010 року сторони уклали шлюб, який зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького МУЮ Вінницької області за № 3178. (а.с. 25).

Також встановлено, що за час подружнього життя, сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 62,6 кв.м. (житлова 31,5 кв.м.), право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.10.2014 за відповідачем ОСОБА_4 (а.с. 36, 80-84).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За правилами ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Домовленості щодо розміру часток у спільному майні подружжя між сторонами не досягнуто, шлюбний договір не укладено.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, ні ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовної вимоги про стягнення на її користь з ОСОБА_4 половини вартості автомобіля марки TOYOTA COROLLA, 2010 року випуску в сумі 99 300,00 грн., оскільки до офіційної реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 протягом одного року проживали однією сім'єю. 26.12.2009 року між сторонами був здійснений релігійний обряд вінчання, що підтверджується свідоцтвом Таїнства подружжя. За цей час був придбаний автомобіль марки TOYOTA COROLLA, 2010 року, який є спільною сумісною власністю подружжя.

Однак колегія суддів зазначені доводи до уваги не бере, оскільки договір купівлі-продажу автомобіля марки TOYOTA COROLLA, 2010 року між ТОВ «Преміум Моторс» та ОСОБА_4 був укладений 06 грудня 2010 року, тобто до офіційної реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Доказів на підтвердження спільного проживання ОСОБА_3 суду не надала, а сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Разом з тим, що стосується вимог щодо встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 слід зазначити наступне.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку розподілу спільного сумісного майна між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, визнавши за ОСОБА_3 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_3 загальною площею 62,6 кв.м., житловою площею 31,5 кв.м. Іншу ? частку вказаної квартири залишити у власності ОСОБА_4.

Разом з тим, відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленості. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 спірна квартира розташована на 3-му поверсі дванадцятиповерхового будинку та складається з 2-х окремих жилих кімнат ( 1 кімната площею 17,3 кв.м., 2 кімната площею 14,2 кв.м.), а також нежилих приміщень: кухні - площею 15,4 кв.м., коридору - площею 8,8 кв.м., ванни - площею 4,2 кв.м., туалету - площею 2,7 кв.м., а тому розподіл між сторонами в рівних частках є технічно неможливим.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не запропоновано будь-якого іншого варіанту встановлення порядку користування спільною квартирою ніж запропонований позивачем, при цьому при запропонованому позивачем варіанті доступ до виділених кімнат є окремим, розмір часток наймачів квартири не призведе до порушення прав кожного з них, штучного погіршення їх житлових умов.

За таких обставин позовні вимоги в частині встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_4 підлягають задоволенню.

Разом з тим, оскільки позивачем при подачі позовної заяви не було сплачено судовий збір за вимогу немайнового характеру (встановлення порядку користування квартирою) судовий збір в розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. При цьому зважаючи на те, що апеляційна скарга в цій частині підлягає задоволенню судовий збір сплачений за її подання в розмірі 1057,20 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2018 року в частині відмови у встановленні порядку користування квартирою АДРЕСА_4 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким встановити між співвласниками квартири АДРЕСА_4 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступний порядок користування приміщеннями цієї квартири, а саме виділити ОСОБА_3 в користування житлову кімнату 1а- площею 17,3 кв.м., іншу кімнату 2а - площею 14,2 кв.м. виділити ОСОБА_4, встановити спільний порядок користування іншими нежитловими приміщеннями квартири: кухні - площею 15,4 кв.м., коридору - площею 8,8 кв.м., ванни - площею 4,2 кв.м., туалету - площею 2,7 кв.м.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 704,80 грн. судового збору, що підлягав сплаті за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1057,20 грн. судового збору сплаченого останньою за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Т.О. Денишенко

Л.О. Голота