ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року

м. Харків

Справа № 638/960/18

Провадження № 22-ц/818/1165/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого- Овсяннікової А.І.,

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

при секретарі - Дашковської Н.К.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідач: ОСОБА_4

представник ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу №638/960/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в особі її представника ОСОБА_5 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2018 року, ухвалене суддею Семіряд І.В., -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

В обгрунтування позову зазначає, що 08 вересня 1978 року він з відповідачкою уклав шлюб. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Протягом останніх десяти років між сторонами існували неприязні стосунки, приблизно пів року вони не проживають, спільного господарства не ведуть, загального бюджету не мають, шлюбні стосунки припинені остаточно. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити його інтересам, у зв'язку з чим просить розірвати шлюб.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала та пояснила, що позивач постійно застосовує до неї психологічне та фізичне насильство, перешкоджає користуванню рухомим та нерухомим майном, у зв'язку з чим вони у судовому порядку вирішують питання розподілу сумісного майна. Крім того, зазначила, що в органах досудового розслідування порушені кримінальні провадження щодо позивача.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідачу залишено шлюбне прізвище «ОСОБА_4».

Рішення мотивовано тим, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін; відповідачем не доведено необхідності наявності передбачених законом підстав для відмови у задоволенні позову.

Що стосується надання додаткового строку для примирення, то це є виключно правом суду, а не обов'язком.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_5 просить рішення скасувати та надати шестимісячний строк для примирення з метою збереження сім'ї.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом розглянуто справу в порядку спрощеного провадження.

Суд не застосував надану законодавством можливість та не використав жодних заходів щодо примирення подружжя, у т.ч. не надав строк для примирення.

В судове засідання суду апеляційної інстанції ні відповідач ні її представник, будучи повідомлені про час і місце розгляду справи не з'явились.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що сторони з 08 вересня 1978 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають двох дітей: сина ОСОБА_6, 1980 року народження та сина ОСОБА_7, 1989 року народження.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частиною п'ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

За статтею 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз'яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Позивач наполягає на розірванні шлюбу, зазначаючи, що примирення між ними неможливо, сім'я розпалась і збереження її є неможливим.

Посилання ОСОБА_1 на можливість збереження сім'ї самі по собі не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки ОСОБА_1 заперечує проти збереження шлюбу; не згодний на продовження шлюбу з відповідачкою та на теперішній час перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою.

Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.

Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору.

Отже, під час перегляду оскаржуваного судового рішення колегією суддів встановлено, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбно-сімейні стосунки. Відповідачкою не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім'ї.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно встановив, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить його інтересам, та ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо безпідставності не застосування районним судом строку на примирення та клопотання про надання строку для примирення в суді апеляційної інстанції, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

З наведеного вбачається, що застосування строку для примирення є правом суду, а не його обов'язком.

Врахувавши фактичну відсутність сімейних відносин між сторонами тривалий час, судом першої інстанції не були порушені вимоги ст. 111 СК України.

Враховуючи дані обставини, фактичне не проживання разом тривалий час колегія суддів також не вбачає підстав для надання строку на примирення.

Крім того, з часу припинення шлюбних відносин та часу тривалого знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось.

Доводи ОСОБА_4, що справу було розглянуто в порядку спрощеного провадження є безпідставними.

Як свідчать матеріали справи, у справі призначалося підготовче засідання, викликалися учасники справи, в судових засідання приймали участь як позивач так і відповідач, а також їх представники, надавали пояснення.

З урахування викладеного суд не вбачає підстав для скасування рішення, яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі її представника ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 19 березня 2019 року.

Головуючий Овсяннікова А.І.

Судді Коваленко І.П.

Сащенко І.С.