Справа № 128/2774/19
Провадження № 22-ц/801/2369/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 рокуСправа № 128/2774/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 128/2774/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її адвокатом Миколасюком Романом Анатолійовичем на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2019 року про відмову у забезпеченні позову, постановлену у складі судді Карпінської Ю.Ф.

встановив:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , який обґрунтовувала тим, що позивач є власником автомобіля марки MAZDA, модель 121 1.3 LX, 1994 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , синього кольору, номерний знак НОМЕР_2 . Влітку 2017 року позивач передала належний їй автомобіль у безоплатне тимчасове користування відповідачеві. Разом з автомобілем було передано ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Відповідач зобов`язалася повернути автомобіль на першу вимогу позивача. Письмовий договір про передачу автомобіля не укладався. Всупереч домовленості відповідач на неодноразові вимоги повернути автомобіль не реагує, чим порушує права власника автомобіля. З цих підстав ОСОБА_1 просила витребувати у ОСОБА_2 та передати позивачеві спірний автомобіль.

Разом із позовом, ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, яку обґрунтовувала тим, що відповідач не визнає позивача власником автомобіля, може мати наміри привласнити автомобіль собі, отримати фінансові вигоди від його незаконної передачі у володіння, користування чи розпорядження третім особам або пошкодити автомобіль, що унеможливить його нормальну експлуатацію, суттєво знизить його вартість; приховати автомобіль або вчинити дії по продажу окремих його частин, що може позбавити позивача можливості належним чином користуватися чи розпоряджатися автомобілем, та в свою чергу призведе до утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2019 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вирішення питання можливості забезпечення позову у спосіб, який просить позивач, потребує встановлення обставин позову в судовому засіданні, оцінки доказів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, в тому числі в частині, що може бути оцінена лише при вирішенні справи по суті. Інших доказів на підтвердження обґрунтування заяви про забезпечення позову, крім тих, що додані до позовної заяви, суду не надано.

В апеляційній скарзі, поданій та підписаній адвокатом Миколасюком Р.А ., ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про задоволення заяви, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права.

За доводами апеляційної скарги, судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, доданим на обґрунтування заяви про забезпечення позову: належності спірного автомобіля на праві власності позивачеві, перебування його у відповідача та звернення позивача з вимогою про повернення відповідачем автомобіля. Суд першої інстанції для з`ясування усіх обставин мав можливість викликати у судове засідання заявника для надання пояснень та додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, проте не скористався таким засобом та формально підійшов до вирішення питання. Висновки суду про неможливість вирішення питання про забезпечення позову до встановлення обставин справи в судовому засіданні суперечать нормам процесуального права та не відповідають меті забезпечення позову.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач проти апеляційної скарги заперечила, просила ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.

У відзиві зазначала, що між нею та позивачем в квітні 2017 року було досягнута усна домовленість щодо купівлі-продажу автомобіля, за якою вона передала ОСОБА_1 3000 дол США, а позивач передала їй автомобіль, ключі від транспортного засобу та свідоцтво про його реєстрацію. У зв`язку із браком коштів відповідач вирішила відкласти питання щодо оформлення права власності на автомобіль на себе. Домовленості щодо безоплатного користування транспортним засобом не було. Відповідач користується цим автомобілем як власник, несе витрати на його утримання, в свою чергу позивач діє недобросовісно вимагаючи повернення автомобіля.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник Миколасюк Р.А. вимоги апеляційної скарги підтримали, з підстав, заявлених в ній, просили скаргу задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідач ОСОБА_2 всупереч домовленості не повертає, належний позивачеві автомобіль, який був наданий у безоплатне тимчасове користування без укладення договору.

З метою недопущення вчинення відповідачем дій, спрямованих на неправомірне привласнення автомобіля, передачу його у володіння, користування чи розпорядження третім особам, пошкодження автомобіля або його приховання, позивач звернулася із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належний їй автомобіль та заборони будь-яким особам вчиняти будь-які щодо автомобіля.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 до позовної заяви та заяви про забезпечення позову додала копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 25.12.2015 на автомобіль марки MAZDA, модель 121 1.3 LX, 1994 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , синього кольору, номерний знак НОМЕР_2 , видане ОСОБА_1 , вимогу ОСОБА_1 адресовану ОСОБА_2 від 21 вересня 2019 року про повернення автомобіля, опис вкладення до поштового відправлення, квитанцію про відправку поштового відправлення від 21 вересня 2019, витяг з офіційного сайту АТ «Укрпошта» відстеження поштового відправлення за штрих кодовим ідентифікатором №974.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 N 9).

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення у майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при його виконанні у випадку задоволення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція висловлена 02 вересня 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі № 917/137/19 (ЄДРСРУ № 83958431).

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви з підстав, що вирішення питання про забезпечення позову вимагає дослідження і встановлення фактичних обставин справи у судовому засіданні, неправильно застосував норми процесуального права, які регулюють інститут забезпечення позову, завданням якого є охорона матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, а не встановлення обґрунтованості позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову з підстав не передбачених цивільним процесуальним законодавством.

Також відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 з підстав необґрунтованості заявником з посиланням на відповідні докази існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції своє рішення не мотивував, пославшись лише на загальні процесуальні норми.

Суд першої інстанції не проаналізував вид забезпечення позову, який просить застосувати позивач, відповідність обраних заходів забезпечення позовним вимогам, а також здатність таких заходів забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на його користь.

Так, ОСОБА_1 просила забезпечити позов, зокрема, накладенням арешту на автомобіль, який зареєстрований за нею на праві власності.

Водночас, забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб.

Докази того, ОСОБА_2 має право вчиняти юридично значимі дії щодо спірного автомобіля, як то уповноважена визначати юридичну долю речі (продавати, обмінювати, дарувати, передавати в оренду тощо в будь-який спосіб) в матеріалах справи відсутні. Також відсутні докази реєстрації права власності на спірний автомобіль за відповідачем.

За змістом п.1 ч.1 ст. 150 ЦЦПК України позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

З урахуванням того, що спірний автомобіль зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 , відсутня необхідність забезпечення позову у обраний позивачем спосіб, оскільки не досягається мета забезпечення позову - обмеження прав та свобод відповідача щодо розпорядження вказаним майном, який таким правом і так не наділений.

Щодо застосування такого виду забезпечення як заборона вчиняти будь-яким особам будь-які дії щодо спірного автомобіля, така вимога також не підлягає до задоволення.

Згідно з ч.1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Так відповідно до п.1 Розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802, виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, здійснюється в порядку, визначеному статтею 63 Закону.

За змістом ч.1,4 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Отже, застосування такого заходу забезпечення позову як заборона вчиняти певні дії, в тому числі утримання від їх вчинення потребує вказівки на конкретне коло осіб, яким заборонено та/або зобов`язано утриматися від вчинення конкретних дій.

Покладення обов`язку утриматися від вчинення абстрактних дій на невизначене коло осіб не допускається.

Таким чином, ОСОБА_1 не доведено наявність підстав для забезпечення позову у обраний нею спосіб.

За таких обставин, судом першої інстанції при вирішенні питання про забезпечення позову порушено норми процесуального права, неповно з`ясовано обставини справи та відмовлено у задоволенні заяви з підстав, не передбачених процесуальним законодавством, в зв`язку з чим, відповідно до ст. 376 ЦПК України ухвала суду підлягає до скасування з постановленням нової про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її адвокатом Миколасюком Романом Анатолійовичем, задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2019 року скасувати, постановити нову.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2019 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник