Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 754/5495/16

провадження № 61-16525св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня

2016 року у складі судді Лісовської О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 23 жовтня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір кредиту, відповідно до умов якого він отримав у тимчасове користування грошові кошти в межах максимального ліміту 98 000,00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 13,50 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 23 жовтня 2017 року. 29 липня 2009 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та

ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору кредиту, відповідно до якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 105 340,21 доларів США, починаючи з 23 листопада 2008 року зі сплатою 15 % річних та з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 22 жовтня 2022 року, також був змінений графік погашення основного боргу.

23 листопада 2008 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за договорами кредиту між банком та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О. В., відповідно до якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 . Банк свої зобов`язання за договором кредиту виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредит у розмірі та строки, передбачені кредитним договором, а позичальник умови укладеного кредитного договору належним чином не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 248 431,32 доларів США.

ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договору кредиту від 23 жовтня 2008 року у розмірі

248 431,32 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить

5 713 246,87 грн, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру № 94, загальною площею 55,90 кв.м, житловою площею 29,70 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмету іпотеки банком від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу іпотеки, ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб?єктом оціночної діяльності/незалежним експертом, а також стягнути з відповідачки судові витрати по справі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду звіт про оцінку предмету іпотеки та не заявлено відповідного клопотання про призначення експертизи із визначення такої ціни, що позбавляє можливості суд встановити початкову ціну продажу. Є необґрунтованою вимога позивача про стягнення з

ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, в розрізі того, що вона є майновим поручителем, а не боржником.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року апеляційну скаргу представника ПАТ «Укрсоцбанк» - Войтух Т. А. відхилено.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу представника ПАТ «Укрсоцбанк» -

Войтух Т. А., апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

22 листопада 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» через засоби поштового зв`язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточненої редакції, просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від

12 жовтня 2016 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що якщо в іпотечному договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі передбачений такий спосіб стягнення, як набуття права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель на підставі статі 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Ця позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, виклденою в постановах від 26 грудня 2011 року у справі № 3-139гс1/33/14, від 11 грудня 2013 року у справі № 6-124цс13. Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені за рішенням суду прямо передбачено в Законі України «Про іпотеку». Початкова ціна предмета іпотеки була погоджена між сторонами в іпотечному договорів (пункт 1.2 іпотечного договору), а тому вона може бути врахована, у разі не подання сторонами доказів на спростування такої вартості на час вирішення спору.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2017 року поновлено ПАТ «Укрсоцбанк» строк на касаційне оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від

12 жовтня 2016 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Деснянського районного суду міста Києва.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 23 жовтня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір кредиту, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав у тимчасове користування грошові кошти в межах максимального ліміту 98 000,00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 13,50 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 23 жовтня 2017 року.

29 липня 2009 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору кредиту, відповідно до якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі

105 340,21 доларів США, починаючи з 23 листопада 2008 року зі сплатою

15 % річних та з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 22 жовтня 2022 року, також був змінений графік погашення основного боргу.

23 жовтня 2007 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за договорами кредиту між банком та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О. В., відповідно до якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 .

Банк свої зобов`язання за договором кредиту виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредит у розмірі та строки, передбачені кредитним договором, а позичальник умови укладеного кредитного договору належним чином не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 248 431,32 доларів США.

15 травня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. був вчинений виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру

АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Вказаний виконавчий напис був пред`явлений до виконання до Відділу ДВС Деснянського районного управління юстиції у місті Києві, але постановою державного виконавця повернутий банку у зв`язку із дією мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції. з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не надано суду звіт про оцінку предмету іпотеки та не заявлено відповідного клопотання про призначення експертизи із визначення такої ціни, що позбавляє можливості суд встановити початкову ціну продажу. Є необґрунтованою вимога позивача про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, в розрізі того, що вона є майновим поручителем, а не боржником.

Проте повністю з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Оцінка обставин справи, та мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

За правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосібзадоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателяу спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

У справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку».

З матеріалів справи вбачається, що сторони у пункті 4.5.4 договору іпотеки досягли домовленості про позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав іпотекодержателя. А суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, відмовивши у задоволені позовних вимог з інших підстав.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Велико Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (касаційне провадження № 14-112цс19) у якій відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 дійшла наступного висновку.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини друга та третя статті 412 ЦПК України).

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня 2016 року та ухвала Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року підлягають зміні в мотивувальній їх частинах з підстав, зазначених у цій постанові.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 рокузмінити у мотивувальних частинах, виклавши їх у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило