КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 357/7367/19

номер провадження: 22-ц/824/15590/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2019 року у складі судді Бондаренко О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Позовна заява мотивована тим, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2012 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання строком чотири роки шість місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк два роки. Цим же вироком стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 23 423 грн 00 коп. та моральну шкоду у розмірі 80 000 грн 00 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 грудня 2012 року вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2012 року залишено без змін.

Вказувала, що 17 квітня 2015 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист №1-в/357/185/15 про стягнення з відповідача на її користь матеріальну шкоду у розмірі 23 423 грн 00 коп. та моральну шкоду у розмірі 80 000 грн 00 коп. 18 квітня 2017 року старшим державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко О.А. було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №53785755 з примусового виконання виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду Київської області №1-в/357/185/15 від 17 квітня 2015 року.

Зазначала, що в ході виконавчого провадження ОСОБА_2 сплатив на депозитний рахунок Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на її користь грошові кошти у сумі 33 756 грн 36 коп., а саме: 22 червня 2017 року - 818 грн 18 коп.; 10 липня 2017 року - 909 грн 09 коп.; 11 липня 2017 року - 25 000 грн 00 коп., 01 вересня 2017 року - 2 727 грн 27 коп., 06 жовтня 2017 року - 4 301 грн 82 коп. Також 27 грудня 2018 року старшим державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко О.А. прийнято постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення решти боргу в сумі 69 666 грн 64 коп., згідно з якою у рахунок погашення залишку заборгованості за виконавчим листом №1-в/357/185/15 від 17 квітня 2015 року передано позивачу за ціною електронних торгів у сумі 139 279 грн 00 коп. нерухоме майно: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Оскільки ОСОБА_2 порушив строки виконання грошового виконання, позивач просила застосувати до відповідача правові наслідки порушення грошового зобов`язання, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України, та стягнути з відповідача на свою користь три проценти річних у розмірі 17 217 грн 37 коп., інфляційні втрати у розмірі 102 383 грн 61 коп., за весь період прострочення грошового зобов`язання, а саме, з 20 грудня 2012 року (дата набрання вироком законної сили) по 26 грудня 2018 року (дата погашення заборгованості).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми за період з 05 липня 2016 року по 26 грудня 2018 року в розмірі 6 364 грн 01 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмолено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат, посилаючись на положення ч.1 ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та, виходячи з того, що індекс споживчих цін згідно інформації, розміщеної на сайті Держстандарту, не був перевищений в жодному місяці. Вказує, що згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. У даному випадку грошове зобов`язання відповідача перед позивачем не є об`єктом індексації грошових доходів населення, а тому вважає, що норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» не застосовуються до грошового зобов`язання відповідача щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, визначеного вироком суду від 11 жовтня 2012 року. При цьому, відповідальність за невиконання грошового зобов`язання відповідача передбачена ст.625 ЦК України, приписи якої поширюються на всі види грошових зобов`язань, які виникають не тільки з договірних відносини, а й з інших підстав, зокрема, факту завдання шкоди. Тому вважає, що при вирішенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат суд першої інстанції застосував закон, який не підлягав до застосування. Також вказує, що суд першої інстанції не дав оцінки тій обставині, що відповідач ОСОБА_2 частково визнав позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат на суму 17 133 грн 07 коп.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що з огляду на положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 119 600 грн 98 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, вкладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2012 року ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, призначено покарання у виді чотирьох років шести місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки, а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 23 423 грн 00 коп. та моральну шкоду у розмірі 80 000 грн 00 коп.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 грудня 2012 року вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2012 року залишено без змін.

Встановлено, що 17 квітня 2015 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист №1-в/357/185/15 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у сумі 23 423 грн 00 коп. та моральної шкоди у сумі 80 000 грн 00 коп.

Постановою старшого державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко О.А. від 18 квітня 2017 року відкрито виконавче провадження №53785755 за вказаним вище виконавчим листом №1-в/357/185/15 від 17 квітня 2015 року.

По справі встановлено та не заперечується сторонами, що станом на 26 червня 2016 року заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 склала 103 423 грн 00 коп. У червні 2017 року відповідачем було сплачено позивачу 818 грн 18 коп., у липні 2017 року - 25 909 грн 00 коп., у вересні 2017 року - 2 727 грн 27 коп., у жовтні 2017 року - 4 301 грн 82 коп. Таким чином загальний борг відповідача зменшився до 69 666 грн 73 коп.

27 грудня 2018 року головним державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко О.А. прийнято постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу по ВП №53785755, згідно з якою в рахунок погашення залишку заборгованості за виконавчим листом №1-в/357/185/15 від 17 квітня 2015 року ОСОБА_1 за ціною третіх електронних торгів на суму 139 279 грн 00 коп. передано майно - 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_2 на праві власності. Вказана 1/2 частина квартири передана ОСОБА_1 в рахунок погашення залишку суми боргу в розмірі 69 666 грн 64 коп. Позивач ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на її користь у розмірі 69 612 грн 36 коп. Акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу видано на підставі протоколу проведених електронних торгів від 26 вересня 2018 року за №359385.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ст. 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже в ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

При цьому в указаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 20 січня 2016 року в справі № 6-2759цс15, про те, що правовідносини, які виникають із приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року в справі № 6-2491цс15, за яким дія ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч.5 ст.11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у даному випадку відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2012 року, який набрав законної сили 19 грудня 2012 року, про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 23 423 грн 00 коп. та моральної шкоди в розмірі 80 000 грн 00 коп.

Оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст.625 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач визнав факт порушення зобов`язання і факт відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та подав заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 20 грудня 2012 року по 26 червня 2016 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом 25 липня 2019 року, а розрахунок інфляційних витрат і трьох відсотків річних проведений за період з 20 грудня 2012 року по 26 грудня 2018 року.

Отже, враховуючи положення ст.257 ЦК України та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що три відсотки річних та інфляційних втрат за період з 20 грудня 2012 року до 26 червня 2016 року стягненню не підлягають у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 червня 2017 року ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 818 грн 18 коп., кількість днів прострочення за період з 26 червня 2016 року по 22 червня 2017 року складає 366 днів, а тому розмір трьох процентів річних за вказаний період становить 3 111 грн 19 коп.

Після сплати відповідачем 818 грн 18 коп. загальний борг зменшився до 102 604 грн 82 коп.

10 липня 2017 року відповідач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 909 грн 09 коп., кількість днів прострочення за період з 23 червня 2017 року по 10 липня 2017 року складає 18 днів, а тому розмір трьох процентів річних за вказаний період становить 151 грн 79 коп.

Після сплати відповідачем 909 грн 09 коп., а також 11 липня 2017 року - 25 000 грн 00 коп., загальний борг відповідача зменшився до 76 695 грн 82 коп.

01 вересня 2017 року відповідач сплатив позивачу 2 727 грн 27 коп., кількість днів прострочення за період з 11 липня 2017 року по 01 вересня 2017 року складає 53 дні, а тому розмір трьох процентів річних за вказаний період становить 334 грн 09 коп.

Після сплати позивачу грошових коштів у розмірі 2 727 грн 27 коп. загальний борг відповідача зменшився до 73 968 грн 55 коп.

06 жовтня 2017 року відповідач сплатив позивачу 4 301 грн 82 коп., кількість днів прострочення за період з 01 вересня 2017 року по 06 жовтня 2017 року складає 36 днів, тому розмір трьох процентів річних за вказаний період становить 218 грн 86 коп.

Після сплати 06 жовтня 2017 року відповідачем грошових коштів у розмірі 4 301 грн 82 коп. загальний його борг зменшився до 69 666 грн 64 коп.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 грудня 2018 року в рахунок боргу в розмірі 69 666 грн 64 коп. позивачу було передано 1/2 частину квартири, яка належала відповідачу, кількість прострочених днів сплати з 06 жовтня 2017 року по 26 грудня 2018 року складає 445 днів, тому розмір трьох процентів річних за вказаний період становить 2 548 грн 08 коп.

Установивши, що за період з 26 червня 2016 року по 26 грудня 2018 року загальний розмір трьох процентів річних від простроченої суми становить 6 364 грн 01 коп., колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних у вказаному розмірі.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат, виходячи з такого.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції керувався ч.1 ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», якою встановлено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка та виходив із того, що згідно інформації про індекси інфляції, розміщеної на офіційному сайті Держстандарту за період з червня 2016 року по грудень 2018 року, індекс споживчих цін в жодному місяці цього періоду не перевищував 103 відсотка. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат.

Однак з вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

Визначений у цій нормі Закону перелік грошових доходів громадян, які підлягають індексації є вичерпним.

Натомість нараховані на підставі ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати за порушення грошового зобов`язання це особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання і на такі інфляційні втрати не поширюється дія Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», оскільки стягнення таких втрат має разовий характеру і вони не входять до виключного переліку грошових доходів громадян, які підлягають індексації відповідно до ч.1 ст.2 вказаного Закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції у порушення ст.263 ЦПК України на наведене уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та застосував закон, який не підлягав до застосування, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат в межах строку позовної давності за період з 26 червня 2016 року по 26 грудня 2018 року, з урахуванням строків, протягом яких ОСОБА_2 частинами виконував грошове зобов`язання, приймаючи до уваги щомісячні індекси інфляції за відповідні періоди, апеляційним судом проведено розрахунок, згідно з яким встановлено, що:

за період з 26 червня 2016 року по 22 червня 2017 року розмір інфляційних втрат становить 16 102 грн 96 коп.;

за період з 23 червня 2017 року по 10 липня 2017 року розмір інфляційних втрат становить 205 грн 21 грн.;

за період з 11 липня 2017 року по 01 вересня 2017 року розмір інфляційних втрат становить 76 грн 69 коп.;

за період з 01 вересня 2017 року по 06 жовтня 2017 року розмір інфляційних втрат становить 1 479 грн 36 коп.;

за 06 жовтня 2017 року по 26 грудня 2018 року розмір інфляційних втрат становить 9 133 грн 21 коп.

Таким чином загальний розмір інфляційних втрат за період з 26 червня 2016 року по 26 грудня 2018 року становить 26 997 грн 43 коп.

За таких обставин з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 26 997 грн 43 коп. відповідно до вимог ст.625 ЦК України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втратз наведених вище підстав.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 за подання до суду позовної заяви сплатила судовий збір у розмірі 1 196 грн 01 коп., а за подання апеляційної скарги - 1 795 грн 50 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення в частині вирішення позовних вимоги ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат і частково їх задовольняє, то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 834 грн 45 коп.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, а також в частині розподілу судових витрат - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) інфляційні втрати у розмірі 26 997 грн 43 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 873 грн 45коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді