Постанова

Іменем України

02 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 266/5086/17

провадження № 61-39842св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Маріупольська міська рада Донецької області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Друга Маріупольська державна нотаріальна контора Донецької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Донецької області, у складі колегії суддів: Кочегарової Л. М., Зайцевої С. А., Ткаченко Т. Б., від 06 червня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Маріупольської міської ради Донецької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Друга Маріупольська державна нотаріальна контора Донецької області про визнання спадкоємцем четвертої черги за законом, визнання права на спадкування та встановлення факту проживання однією сім`єю понад п`ять років.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 2011 року він проживав разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, після чого він проживав удвох з ОСОБА_3 до його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки на момент смерті ОСОБА_3 він був єдиним родичем, з яким спадкодавець проживав однією сім`єю п`ять років, вважає себе спадкоємцем четвертої черги. Крім того, позивач зазначив, що існував заповіт на його ім`я від 10 вересня 1997 року.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив позов задовольнити, визнати його спадкоємцем четвертої черги за законом, визнати його право на спадкування та встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 понад п`ять років.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області, у складі судді Д`яченко Д. О., від 05 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що він був членом сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , проживав зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 березня 2018 року виправлено описку в тексті рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 березня 2018 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 06 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 березня 2018 року та ухвалу Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 березня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції відповідно до вимог процесуального законодавства оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не довів того, що він спільно проживав зі спадкодавцем понад п`ять років, був пов`язаний з ним спільним побутом та мав з ним взаємні права та обов`язки. Тобто, не довів, що його відносини зі спадкодавцем були такими, що могли би свідчити про створення сім`ї з ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Апеляційного суду Донецької області від 06 червня 2018 року і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не надав належної оцінки аргументам апеляційної скарги щодо правомірності ухваленого у справі рішення районного суду, передчасно погодившись із його висновками. Позивачем надано належні докази, які підтверджують факт проживання більше п`яти років однією сім`єю із ОСОБА_3 . У спірній квартирі позивач встановив пральну машину та газову колонку, що підтверджується наявними фотокартками кімнат квартири. Позивач був першою особою, яка повідомила правоохоронні органи про факт смерті ОСОБА_3 , що також свідчить про факт спільного проживання. Окрім того, померлий ОСОБА_3 був чоловіком його рідної тітки ОСОБА_2 по лінії батька. Судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки показанням свідків.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 січня 1959 року Портовським районним бюро ЗАГСу зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Прізвище ОСОБА_2 після одруження змінено на « ОСОБА_2 » (а. с. 8).

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали у квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно із свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 14 квітня 2015 року, виданим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецької області, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис 369 (а. с. 11).

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 від 10 травня 2017 року, виданого Приморським районним у м. Маріуполі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Донецької області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис 436 (а. с. 9).

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 позивач ОСОБА_1 з 07 жовтня 2011 року по 27 червня 2017 року був зареєстрований у кв. АДРЕСА_2 , а з 27 червня 2017 року у кв. АДРЕСА_3 (а. с. 24).

Згідно копії заповіту від 10 вересня 1997 року ОСОБА_3 заповів все своє майно ОСОБА_1 , але згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру та постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 07 грудня 2017 року, заповіт від 10 вересня 1997 року за реєстровим номером № 2-2502 був скасований на підставі нового заповіту від 17 червня 2008 року та заяви ОСОБА_3 від 10 серпня 2011 року за реєстровим номером № 2-1065 (а. с. 22-23, 59-60, 62, 67).

Згідно постанови державного нотаріуса Другої маріупольської нотаріальної контори Донецької областіпро відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 грудня 2017 року, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заповіт ОСОБА_3 було скасовано 10 серпня 2011 року (а. с. 22-23).

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до статей 1216 та 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Частинами першою третьою та п`ятою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилався на те, що померла ОСОБА_2 , яка є його тіткою по лінії батька. Подружжя ОСОБА_1 були людьми похилого віку і оскільки вони потребували сторонньої допомоги, він в 2011 році став проживати разом із ними і вони стали членами однієї родини. Після смерті ОСОБА_2 11 квітня 2015 року він продовжував проживати з ОСОБА_3 до його смерті.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Вказана норма визначає перелік підстав створення сім`ї. Перелік цей не є вичерпним. Підставами створення сім`ї є шлюб (стаття 21 СК України), кровне споріднення, усиновлення (стаття 207 СК України). Також сім`я може створюватися на інших підставах, що не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно надавши оцінку доводам та аргументам апеляційної скарги, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що він був членом сім`ї ОСОБА_3 у розумінні статті 3 СК України. Також позивачем не надано належних доказів, які б беззаперечно свідчили про факт його постійного проживання із спадкодавцем останніх п`ять років до моменту смерті останнього. Окрім того, суди встановили, що складений ОСОБА_3 на користь позивача заповіт від 10 вересня 1997 року за реєстровим номером № 2-2502 був скасований на підставі нового заповіту від 17 червня 2008 року та заяви ОСОБА_3 від 10 серпня 2011 року за реєстровим номером № 2-1065.

Встановлення позивачем побутової техніки у спірній квартирі не доводить факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем протягом п`яти років.

Судом першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, надано належну оцінку показанням свідків, які не змогли пояснити скільки часу позивач проживав разом з ОСОБА_3 та чи вели вони спільне господарство.

Ці та інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права, а значною мірою зводяться до переоцінки доказів, що згідно статті 400 ЦПК України не відносить до компетенції суду касаційної інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду по суті вирішення спору. Судом апеляційної інстанції правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржена постанова апеляційного суду - без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Донецької області від 06 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович