Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 643/2529/15-ц

провадження № 61-147св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду

м. Харкова, у складі судді Єрмак Н. В., від 17 березня 2017 року, додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Пилипчук Н. П., від 05 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 23 лютого 2007 року по 31 травня 2012 року. Під час перебування у шлюбі сторони купили квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу

від 23 грудня 2008 року. Квартиру було оформлено на ім'я відповідача. Після розірвання шлюбу сторонами не досягнуто домовленості про добровільний поділ зазначеної квартири.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

У червні 2015 року ОСОБА_3 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна квартира була виділена їй на підставі її заяви ВАТ «Харківський машинобудівний завод» «Світло шахтаря» ще до шлюбу, нею було сплачено перший внесок у розмірі 10 тис. грн у рахунок придбання зазначеної квартири у ВАТ «Харківський машинобудівний завод» «Світло шахтаря». 15 грудня 2008 року було укладено договір позики. Вартість квартири становила 129 140 грн. За період шлюбу сторони виплатили лише 1/5 частку вартості квартири у розмірі 26 тис. грн. Інші 4/5 частин вартості спірного майна відповідач сплатила особисто за власні кошти до та після розірвання шлюбу. Зазначала, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї. Вказувала, що від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_4, 27 липня

2007 року, яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з нею та повністю знаходиться на її утриманні, тому зазначене є також підставою для збільшення її частки у спільному сумісному майні.

Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд поділити квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за нею права особистої власності на зазначену квартиру з виплатою відповідачу компенсації вартості його частки у цій квартирі у розмірі 40 213 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 березня

2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зустрічний позов

ОСОБА_3 задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя. Визнано за ОСОБА_3 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 з виплатою ОСОБА_2 компенсації ринкової вартості його частини квартири у сумі

41 5374,04 грн шляхом перерахування грошових коштів, внесених

09 березня 2017 року ОСОБА_3 на депозитний рахунок Московського районного суду м. Харкова. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу, на придбання цього майна були витрачені як особисті кошти ОСОБА_3 у розмірі 108 140 грн, так і спільні кошти подружжя у розмірі 21 тис. грн, а тому суд визнав спірну квартиру об'єктом права спільної власності колишнього подружжя та визначив частки сторін у праві спільної власності з урахуванням вкладення ОСОБА_3 коштів, які є її особистою власністю (8/100 - за ОСОБА_2 та 92/100 - за ОСОБА_3.). Суд визначив, що частка ОСОБА_2 є незначною, не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова

від 03 травня 2017 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію ринкової вартості його частини квартири АДРЕСА_1 всього у розмірі

41 537,04 грн шляхом перерахування ОСОБА_2 грошових коштів, внесених 09 березня 2017 року ОСОБА_3 на депозитний рахунок Московського районного суду м. Харкова, у розмірі 40 213 грн та грошових коштів, внесених ОСОБА_3 29 березня 2017 року на депозитний рахунок Московського районного суду м. Харкова, у розмірі 1 325 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 грудня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що при вирішенні спору у частині поділу спірної квартири, присудження компенсації вартості квартири суд керувався статтею 365 ЦК України, а тому згода ОСОБА_2 на отримання грошової компенсації законом не вимагається. ОСОБА_2 не надав доказів, які б спростовували доводи ОСОБА_3, та не довів, що спірне майно має іншу вартість, ніж та що була визначена ОСОБА_3 на підставі висновку про оцінку цього майна.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно позбавили його права на 1/2 частину спірного майна. Суди визначили розмір компенсації вартості спірної квартири на підставі звіту про оцінку майна, який на момент ухвалення рішення судами попередніх інстанцій втратив чинність. Суд застосував статтю 365 ЦК України, проте в резолютивній частині рішення не послався на припинення права власності ОСОБА_2 та сплату відповідної грошової компенсації. Заявник зазначає, що відсутня норма матеріального права, яка надає можливість змінювати розмір частки у праві власності за рахунок боргових зобов'язань подружжя. ОСОБА_3 не спростовано презумпцію спільності майна подружжя. У його власності відсутнє інше нерухоме майно.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3

з 23 лютого 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 31 травня 2012 року. Фактично шлюбні відносини між подружжям були припинені у січні 2012 року.

Під час шлюбу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу

від 23 грудня 2008 року набула у власність квартиру АДРЕСА_1. Купівлю-продаж вчинено за 129 140 грн. Квартира була придбана за згодою чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_2 (пункт 5 договору).

15 грудня 2008 року між ВАТ «Харківський машинобудівельний завод «Світло шахтаря» та ОСОБА_3, яка працювала на вказаному підприємстві на посаді економіста, було укладено договір про безвідсоткову позику на суму у розмірі 119 140 грн строком на десять років для придбання вищевказаної квартири. За умовами договору повернення позики повинно відбуватися щомісяця по 993 грн у період з 01 січня 2009 року по 01 січня 2019 року шляхом утримання із заробітної плати ОСОБА_3

Виконання зобов'язань ОСОБА_3 за договором безвідсоткової позики було забезпечено договором поруки, укладеним 15 грудня 2008 року між ВАТ «Харківський машинобудівельний завод «Світло шахтаря» та ОСОБА_5 (батьком ОСОБА_3.), й іпотечним договором

від 23 грудня 2008 року, укладеним між ОСОБА_3 та ВАТ «Харківський машинобудівельний завод «Світло шахтаря», предметом якого була спірна квартира.

Суди встановили, що вартість квартири за договором купівлі-продажу становила 129 140 грн, з яких 119 140 грн були сплачені ОСОБА_3 за рахунок коштів, отриманих за договором безвідсоткової позики, 4 тис. грн були сплачені 02 жовтня 2006 року, тобто до укладенні шлюбу, а 6 тис грн. - 16 березня 2007 року, тобто після реєстрації 23 лютого 2007 року шлюбу. Сума першого внеску у розмірі 10 000 грн була погоджена сторонами ще у 2005 році.

У період шлюбу з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2011 року із спільних коштів подружжя на погашення зобов'язань ОСОБА_3 за договором позики було сплачено 21 тис. грн.

На час припинення шлюбних відносин між сторонами заборгованість за договором позики складала 98 140 грн. Зазначена сума у повному обсязі була сплачена особисто ОСОБА_3 у 2012, 2013 роках (після припинення шлюбних відносин).

Відповідно до висновку оцінки майна товариства з обмеженою відповідальністю «Схід-П Експерт» від 07 квітня 2016 року вартість спірної квартири складала 519 213 грн.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня

2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четвертої

статті 65 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

У подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану частково за рахунок позичених грошових коштів квартиру, внаслідок укладення договору позики виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, праву спільної сумісної власності на квартиру кореспондується боргове зобов'язання - повернення грошової суми.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді заяв про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України, 2004 року) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Згідно із статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року

№ 6-2784цс15 і підстав для відступлення від цієї позиції колегія суддів не вбачає, така судова практика є незмінною.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, здійснив поділ спірної квартири, яка придбана у шлюбі і належить подружжю на праві спільної сумісної власності, з порушенням вимог статей 70, 71 СК України, неправильно визначивши розмір часток кожного з подружжя. Судами не враховано, що у подружжя виникло право спільної сумісної власності на придбану частково за рахунок позичених під час шлюбу грошових коштів квартиру, вартість якої на момент поділу майна визначена судом у розмірі 519 213 грн, а також виникло солідарне зобов'язання за договором позики, укладеним одним із подружжя в інтересах сім'ї, по поверненню позики на суму 119 140 грн. При поділі майна мають бути враховані борги подружжя (частина четвертої статті 65 СК України). Також суд першої інстанції дійшов висновку про можливість виплати другому із подружжя компенсації вартості його частки у спільній сумісній власності, попередньо не припинивши право особи на частку у спільному майні.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки вказані недоліки, допущені судами, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2017 року, додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта