Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 215/4776/15-ц

провадження № 61-25190св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 10 січня 2017 року у складі судді Демиденка Ю. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договорами банківських вкладів.

Позовна заява мотивована тим, що 13 січня 2014 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі заступника керівника Ялтинського відділення Палієнко Т. О. був укладений договір банківського вкладу «Стандарт» на строк до 13 січня 2015 року включно, з нарахуванням відсотків на суму вкладу за ставкою 19 % річних. Для цього банк відкрив йому особовий рахунок, на який 13 січня 2014 року було зараховано вклад у сумі 88 966 грн шляхом безготівкового перерахування цієї суми з його карткового рахунку на особовий рахунок, що підтверджується випискою по картці/рахунку від 30 вересня 2015 року № 150930/508, виданої відповідачем.

06 березня 2014 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», також в Ялтинському відділенні, був укладений договір банківського вкладу «Стандарт» строком на 366 днів по 06 березня 2015 року із залишком на рахунку 120 000 грн, з нарахуванням відсотків на суму вкладу за ставкою 20 % річних.

Для зарахування вкладу ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив йому особовий рахунок. Грошові кошти на цей банківський вклад були зараховані з інших рахунків, раніше відкритих йому у відділенні «Терни» ПАТ «КБ «ПриватБанк», шляхом їх безготівкового перерахування, а саме 06 березня 2014 року було знято для перерахування на відкриття депозиту 61 400 грн. Того ж дня з депозитного рахунку «Стандарт» банком було знято для перерахування на відкриття депозиту 60 828 грн.

Строк дії договорів закінчився 13 січня 2015 року та 06 березня 2015 року та у вказаний строк банк повинен був повернути йому суми вкладів у розмірі 88 960 грн, сплативши 16 903,54 грн процентів, та у розмірі 120 000 грн, сплативши 24 000 грн процентів, відповідно, але свої зобов`язання не виконав.

12 червня 2015 року він звернувся до банку з вимогою про повернення вкладів та відсотків за ними, однак це звернення залишилося без реагування.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на свою користь: заборгованість за договором банківського вкладу від 13 січня 2014 року № SAMDNWFD300 у розмірі 105 869,54 грн та за договором банківського вкладу від 06 березня 2014 року № SAMDNWFD600 у розмірі 144 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 10 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 88 966 грн суми неповернутого банківського вкладу за договором № SAMDNWFD300 вклад «СТАНДАРТ», відкритим 13 січня 2014 року, 16 903,54 грн відсотків за договором, а всього - 105 869,54 грн.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 120 000 грн суми неповернутого банківського вкладу за договором № SAMDNWFD600 вклад «СТАНДАРТ», відкритим 06 березня 2014 року, 24 000 грн відсотків за договором, а всього - 144 000 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у судовому засіданні було беззаперечно встановлено, що між сторонами у справі укладалися строкові договори банківського вкладу (депозит), за умовами яких банк взяв на себе певні зобов`язання, але належним чином в установлений договором строк їх не виконав.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 10 січня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, перевірив подані сторонами докази, надавши їм належної правової оцінки, та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій надали не правильну оцінку наданим сторонами доказам та дійшли помилкового висновку про задоволення позову. Вказує, що позивач не надав належних доказів укладення між сторонами договорів банківських вкладів, а саме оригіналів цих договорів та квитанцій про внесення коштів.

Зазначає, що у зв`язку з окупацією Російською Федерацією автономної республіки (далі - АР) Крим, у банку немає доступу до інформації щодо укладення спірних договорів з позивачем.

Посилаючись на правові висновки Верховного Суду України, вказує на те, що суди незаконно стягнули відсотки за користування банком депозитними коштами поза межами строку договорів.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу позивач до суду не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. Зупинено виконання судових рішень до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

13 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір банківського вкладу № SAMDNWFD300 вклад «СТАНДАРТ» на строк до 13 січня 2015 року включно, з нарахуванням відсотків на суму вкладу за ставкою 19 % річних, для чого ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив ОСОБА_1 особовий рахунок № НОМЕР_1 , на який 13 січня 2014 року було зараховано вклад у сумі 88 966 грн шляхом безготівкового перерахування цієї суми з карткового рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 на особовий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 у ПАТ КБ «ПриватБанк» (том 1, а. с.10, 66).

06 березня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в Ялтинському відділенні був укладений договір банківського вкладу № SAMDNWFD600 вклад «СТАНДАРТ» строком на 366 днів по 06 березня 2015 року із залишком на рахунку 120 000 грн з нарахуванням відсотків на суму вкладу за ставкою 20 % річних. Для зарахування вкладу ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив ОСОБА_1 особовий рахунок № НОМЕР_3 . Грошові кошти на цей банківський вклад були зараховані з інших рахунків, раніше відкритих ОСОБА_1 у відділенні «Терни» ПАТ КБ «ПриватБанк», шляхом їх безготівкового перерахування, а саме: 06 березня 2014 року - з карткового рахунку НОМЕР_4 було знято для перерахування на відкриття депозиту 61 400 грн; 06 березня 2014 року - з депозитного рахунку «Стандарт» 3604 банком було знято для перерахування на відкриття депозиту 60 828 грн.

12 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою про повернення вкладів та відсотків за ними, яке отримано ПАТ КБ «ПриватБанк» 16 червня 2015 року та залишено без реагування.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

У статті 212 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду судами справи, визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 10 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до положень частини третьої статті 10, частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши та дослідивши всі фактичні обставини справи, оцінивши всі надані за час розгляду справи докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшли обґрунтованого висновку про те, що надані позивачем докази у своїй сукупності підтверджують факт укладення спірних договорів банківських вкладів, а ПАТ КБ «Приватбанк» не виконує своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 за вказаними договорами щодо повернення коштів за вкладами та процентів за користування ними. У тому числі судами обґрунтовано було враховано банківські виписки, як належні докази підтвердження внесення ОСОБА_1 грошових коштів на депозитні рахунки ПАТ КБ «ПриватБанк», а банк не спростував належними та допустимими доказами наявності депозитних зобов`язань перед позивачем за спірними договорами банківських вкладів, не спростував відомостей про відкриття за такими договорами особових рахунків та не довів факт повернення грошових коштів, внесених на депозит, що було його процесуальним обов`язком відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року.

Верховний Суд у своїй постанові від 17 липня 2019 року у справі № 316/265/17 (провадження № 61-4981св19), зокрема, дійшов висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотримано, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Також, зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України: від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-997цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

У ході перегляду справи апеляційним судом були досліджені надані ПАТ КБ «ПриватБанк» детальні виписки з рахунків ОСОБА_1 та підтверджено, що 13 січня 2014 року на особовий рахунок ОСОБА_1 № 4548 було зараховано вклад у сумі 88 966 грн, 06 березня 2014 року з карткового рахунку № НОМЕР_4 було знято для перерахування на відкриття депозиту 61 400 грн, а з рахунку № НОМЕР_5 - 60 828 грн.

При цьому, суд апеляційної інстанції правильно вказав, що надані виписки не містять інформації про виплату вказаних коштів ОСОБА_1 , а ПАТ КБ «ПриватБанк» не спростував належними та допустимими доказами наявності депозитних зобов`язань перед позивачем за вказаними вище договорами банківського вкладу та не довів факт повернення грошових коштів, внесених на депозит.

Апеляційний суд також правильно відхилив доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк», який заявляє аналогічні доводи й у касаційній скарзі, про те, що банк позбавлений доступу до документів Кримської філії у зв`язку з тимчасовою окупацією Російською Федерацією АР Крим.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Згідно зі статтею 47 цього Закону банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Тобто, надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю) то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Відтак, саме банк, а не його структурна одиниця, має відповідати за зобов`язаннями, взятими на себе укладеним договором.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Отже, оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», то зобов`язання за дійсними договорами має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків по укладених і дійсних договорах.

Європейський суд з прав людини у справі «ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ» зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. У цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини нагадав, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, № 13279/05, § 56, рішення від 20 жовтня 2011 року).

Доводи заявника про те, що суди незаконно стягнули відсотки за користування банком депозитними коштами поза межами строку договорів, з посиланням на практику Верховного Суду України, є безпідставними, оскільки відсотки за договорами вкладів від 13 січня 2014 року та від 06 березня 2014 року були стягнуті за період у межах дії цих договорів.

Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні представником банку норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій з дотримання вимог статей 212-215, 315 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, правильно встановили правовідносини, що склалися, і задовольнили позовні вимоги ОСОБА_1 .

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 10 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 10 січня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк