КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року

м. Київ

справа №753/15469/18

провадження № 22-ц/824/4154/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівМузичко С.Г., Рубан С.М.
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року /суддя Цимбал І.К./

у справі за позовом ОСОБА_6 до приватного акціонерного товариства «Фанери та плити» про визнання права власності за набувальною давністю на кімнату у гуртожитку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася з вимогами про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 69-71/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_6 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати, постановивши нове рішення про задоволення позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалася на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема те, що позивач, з часу реєстрації у гуртожитку по АДРЕСА_1, безперервно, відкрито та протягом 15 років проживає у квартирі №32, є фактичним володільцем вказаного майна, без відповідної правової підстави. Жодних договорів з приводу користування квартирою між нею та ПАТ «Фанери та плити» не укладалось, водночас до спірної квартири вона була заселена на підставі розпорядження ВАТ «Укрдіпродеревпром» №31 від 26.02.2004 р., співробітником якого вона була. Також зазначала, що судом першої інстанції не враховано Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.01.2019 р., відповідно до якої відомості про власників квартири відсутні. Водночас, факт права власності ПАТ «Фанери та плити» на будинок гуртожитку по АДРЕСА_1 не перешкоджає визнанню права власності на квартиру №32 за позивачем.

Генеральний директор ПрАТ «Фанери та плити» ОСОБА_8 звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів. Зазначав, що судом прийнято законне та обґрунтоване рішення, вірно не застосовані норми ст. 398 ЦК України, оскільки будинок по АДРЕСА_1 є гуртожитком, належить товариству на праві приватної власності, а позивач є виключно користувачем квартири у гуртожитку, якій відомо про те, що у приміщення є власник.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який з'явився у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 16.03.1971 р. Дарницький фанерний завод та ВАТ Український інститут по проектуванню деревообробних і меблевих підприємств «Укрдіпродеревпром» уклали договір про передачу у користування останньому семи кімнат гуртожитку заводу за адресою АДРЕСА_1 для заселення одинокими працівниками згідно рішення Київського міськвиконкому № 89 від 18.01.1971 р. /а.с. 8/. Згідно акту передано зокрема і кімнату №32 /а.с. 9/.

02.09.1993 р. відповідач, який є правонаступником ОП «Київський експериментальний комбінат плитних матеріалів», реорганізований з Дарницького фанерного заводу у Київський фанерний завод в подальшому в ОП «Київський експериментальний комбінат плитних матеріалів», в подальшому у ЗАТ «Фанери та плити», в подальшому у ПрАТ «Фанери та плити», на підставі договору купівлі - продажу, зареєстрованому у встановленому законом порядку, набув право власності на гуртожиток готельного типу за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 10, 11, 57 - 59/.

26.02.2004 р. ВАТ Український інститут по проектуванню деревообробних і меблевих підприємств «Укрдіпродеревпром» надіслало лист ЗАТ «Фанери та плити» про те, що у кімнаті АДРЕСА_1, проживає та зареєстрована позивач /а.с. 12-13/.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався нормами ст. 344 ЦК України про те, що набути право власності можна за таких умов: річ, що опинилася у володінні, є об'єктивно чужою; володілець вважає майно своїм; заволодіння відбулось добросовісно; володіння було відкритим та продовжувалось безперервно протягом встановленого строку (десять років - для нерухомого майна).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Факт користування чужим майном у якого є власник не є підставою виникнення права власності за набувальною давністю.

Встановивши, що позивач, вселилась у кімнату на відповідній правовій підставі, а саме за рішенням адміністрації підприємства з яким перебувала у трудових відносинах, на момент вселення у кімнату гуртожитку була обізнана із тим, що останній перебуває у власності, що виключає критерій добросовісності володіння, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності застосування в такому випадку інституту набувальної давності.

Доводи апеляційної скарги, про безперервність, відкритість проживання у квартирі №32, та фактичне володіння майном, колегією суддів не приймаються до уваги, як такі, що не мають правового значення для вирішення справи, оскільки на вселення позивача була наявна правова підстава - вона була поселена у гуртожиток як співробітник ВАТ «Укрдіпродеревпром», чому була надана відповідна правова оцінка судом першої інстанції.

З огляду на вказані положення не заслуговують на увагу і доводи про відсутність договорів з приводу користування квартирою між нею та ПАТ «Фанери та плити» - теперішнім володільцем гуртожитку.

Володіння без правової підстави це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном.

З урахуванням викладеного, не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи щодо відсутності даних про власника квартири в Інформаційній довідці з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки право власності набуто на підставі договору купівлі - продажу, зареєстрованому у встановленому законом порядку, а відсутність даних у реєстрі не свідчить про відсутність права власності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: