Справа № 463/2936/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/647/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.

секретар Жукровська Х.І.

з участю: представників апелянта ОСОБА_1 та адвоката Телішевського І.Д., представника відповідача адвоката Мартиневича О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Леньо С.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Державного реєстратора реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Живка Михайла Олександровича, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 як законного представника ОСОБА_6 , треті особи: Управління державної реєстрації Львівської міської ради, Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, Личаківський відділ державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Осадчук Ірина Миколаївна про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, відновлення дійсного правового статусу кімнати, зобов`язання відновити будинок до попереднього стану, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , державного реєстратора реєстраційної служби Львівского міського управління юстиції Живка М.О., ОСОБА_4 , ОСОБА_5 як законного представника ОСОБА_6 . Просить скасувати рішення державного реєстратора Живко М.О. № 4069912 від 18 липня 2013 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на кімнату літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку по АДРЕСА_1 , визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщення кімнати від 24.12.2014 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І.М., згідно якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_3 купила приміщення кімнати площею 18, 4 кв.м., позначеної літером 1-1, що знаходиться в будинку по АДРЕСА_1 ; скасувати державну реєстрацію права власності на кімнату літ. 1-1 площею 18, 4 кв.м. в будинку по АДРЕСА_1 ; відновити дійсний правовий статус кімнати літ. 1-1 площею 18, 4 кв.м. в будинку по АДРЕСА_1 та визнати її складовою частиною цього будинку; зобов`язати ОСОБА_3 відновити будинок по АДРЕСА_1 до попереднього стану, шляхом відновлення вікна в кімнаті літер 1-1 на місті протиправно влаштованих дверей, відновити двері між кімнатою літер 1-1 і коридором літер 1-2, та двері між кімнатою літер 1-1 і кімнатою літер 1-6, відновити електропроводки будинку та системи опалення будинку.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004 року та рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006 року є помилковими в частині визнання за ОСОБА_8 , а в подальшому за ОСОБА_7 права власності на спірну кімнату, оскільки вказана кімната не є самостійним об`єктом нерухомого майна, а є складовою частиною будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується висновками судової будівельно-технічної експертизи № 2870 від 05.10.2006 року та № 1917 від 29.12.2012 року. Позивач вважає судовою помилкою висновок до якого прийшов суд при ухваленні рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006 року по справі № 2-569/2004 про те, що відповідно до ст. 115 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) під час укладення договору дарування від 02.06.1993 року відбулося виділення частки приміщень ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_8 , як єдиний власник будинковолодіння подарував ОСОБА_2 конкретні приміщення будинку, а собі залишив у власності кімнату пл. 18, 4 кв.м. та господарські споруди.

Позивач стверджує, що кімната під літ. 1-1 площею 18, 4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 є складовою частиною будинку АДРЕСА_1 , а тому не може бути об`єктом цивільних прав, в тому числі і об`єктом права власності. Право власності на неї, як на самостійний об`єкт нерухомого майна, виникло на підставі помилкового рішення суду, а тому державний реєстратор Живко М.О. 18.07.2013 року на підставі ст.ст. 5, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 23 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою КМУ № 703 від 22.06.2011 року, які були чинними станом на 18.07.2013 року, зобов`язаний був відмовити ОСОБА_7 у реєстрації за ним права власності на спірну кімнату на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006 року, як на окремий об`єкт нерухомого майна, проте прийняв незаконне рішення №4069912 про реєстрацію права власності. Вважає, що ОСОБА_7 не набув права власності на кімнату під літ. 1-1 площею 18, 4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 , відповідно не мав права відчужити її ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2014 року, тому просить суд визнати такий договір купівлі-продажу недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності на спірну кімнату та відновити її дійсний правовий статус як складової частини будинку АДРЕСА_1 .

Позовну вимогу про зобов`язання ОСОБА_3 привести кімнату під літ. 1-1 площею 18, 4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 до стану, що передував вселенню ОСОБА_3 в цю кімнату ОСОБА_2 мотивує тим, що 03.02.2017 року при виконанні рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22.04.2010 року про вселення ОСОБА_3 за допомогою державних виконавців протиправно вибила двері у спірній кімнаті на місці вікна, замурувала двері між кімнатою 1-1 та кімнатою 1-6 і коридором 1-2, хоча такі дії не були передбачені рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22.04.2010 року, а також пошкодила електропроводку та систему опалення, які є єдиними для всього будинку № АДРЕСА_1 .

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржив позивач.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що оскаржене рішення суду є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню у зв`язку із недоведеністю обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Позивач вважає, що суд порушив норми процесуального права, а саме ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, визнавши такою, що не підлягає доказуванню, обставину, що встановлена рішеннями Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004 року та від 14.06.2006 року, а також рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19.09.2013 року, а саме те, що сторони не є співвласниками у праві спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 . Таке твердження обґрунтовує тим, що у цих справах не брали участі реєстратор ОСОБА_9 та ОСОБА_3 .

Позивач покликається на те, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року судом було визнано дійсним договір дарування від 02.06.1993 року, відповідно до якого ОСОБА_8 подарував йому саме 4/5 часток в будинку по АДРЕСА_1 із визначенням приміщень, які відносяться до цієї частки, а не договір дарування конкретних приміщень, як самостійних об`єктів нерухомого майна. Також залишено у власності дарувальника ОСОБА_8 1/5 частку в цьому будинку, з визначенням приміщень, які відносяться до цієї частки.

Позивач вважає вказане рішення суду, а також рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2006 року, яким визнано право власності ОСОБА_7 на приміщення кімнати пл. 18,4 кв.м. під літ. 1-1 в будинку по АДРЕСА_1 помилковими. Тому, хоча такі рішення і набрали законної сили, і формально вважаються законними, в дійсності такими не є, та, з врахуванням принципу верховенства права, є неправовими, оскільки спірна кімната не є річчю, не є об`єктом цивільних прав відповідно до ст. 177 ЦК України, а є складовою частиною будинку, і тому не може вільно відчужуватися згідно ст. 178 ЦК України. Отже, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 липня 2004 року та рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2006 року, будучи формально законними, є нелегітимними, оскільки не викликають жодної довіри до себе, тому не могли бути прийняті до уваги судом при розгляді справи, яку завершено ухваленням оскарженого рішення.

Покликається також і на те, що спірна кімната є прохідною та відповідно до висновків ряду експертиз не може бути виділена в самостійний об`єкт нерухомого майна. Тому державний реєстратор, не зважаючи на наявність рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2006 року, зобов`язаний був відмовити ОСОБА_7 у проведенні державної реєстрації за ним права власності на приміщення кімнати пл. 18,4 кв.м. під літ. 1-1 в будинку по АДРЕСА_1 на підставі цього рішення суду відповідно до приписів ст.ст. 5, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно яких не підлягають державній реєстрації речові права окремо на споруди, що є приналежністю головної речі або складовою частиною речі.

Крім того, позивач вважає рішення державного реєстратора Живка М.О. про реєстрацію за ОСОБА_7 права власності на кімнату пл. 18, 4 кв.м. під літ. 1-1 в будинку по АДРЕСА_1 на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 червня 2006 року незаконним ще і з тих підстав, що державним реєстратором було прийнято заяву про реєстрацію такого права від ОСОБА_10 , який не мав належних повноважень, а, крім того, подав реєстратору копію недійсного паспорта ОСОБА_7 . Також для проведення державної реєстрації прав було подано не технічний паспорт на приміщення кімнати 1-1, а технічний паспорт на весь будинок АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що спірна кімната є прохідною. Також на час прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на спірну кімнату існували два зареєстровані обтяження на це майно.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу кімнати пл. 18, 4 кв.м. під літ. 1-1 в будинку по АДРЕСА_1 від 25.12.2014 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Осадчук І.М., відповідно до якого ОСОБА_7 продав вказане приміщення кімнати ОСОБА_3 та про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на приміщення кімнати, то позивач зазначає, що такі вимоги є похідними, і підлягають задоволенню внаслідок задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Живко М.О. №4069912 від 18 липня 2013 року про реєстрацію права власності ОСОБА_7 на приміщення кімнати.

В апеляційній скарзі позивач також зазначає, що право власності на фактично неіснуючий самостійний об`єкт нерухомого майна виникло на підставі помилкового рішення суду, яке набрало законної сили, а в дійсності таке право виникнути не могло, тому підлягає припиненню за рішенням суду відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України з відновленням попереднього правового статусу кімнати пл. 18, 4 кв.м. під літ. 1-1 в будинку по АДРЕСА_1 як складової частини даного будинку. Тому вважає, що судом незаконно відмовлено у задоволенні такої позовної вимоги.

Позивач також не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_3 відновити будинок по АДРЕСА_1 до попереднього стану, шляхом відновлення вікна в кімнаті під літ. 1-1 на місті влаштованих дверей, відновлення дверей між кімнатою під літ. 1-1 і коридором під літ. 1-2, та дверей між кімнатою під літ. 1-1 і кімнатою під літ. 1-6, відновлення електропроводки будинку та системи опалення будинку. Посилається на те, що представник відповідача ОСОБА_3 визнав ті обставини, що саме ОСОБА_3 під час примусового вселення 03.02.2017 року у спірну кімнату на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 квітня 2010 року та ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року про заміну сторони виконавчого провадження замурувала вищевказані дверні пройоми та влаштувала вхідні двері на місці вікна, а в подальшому зруйнувала систему електропостачання та опалення, які були єдиними для всього будинку.

Зазначає, що вказані дії не були передбачені рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 квітня 2010 року, також судом не враховано те, що ухвала Залізничного районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року про заміну стягувача ОСОБА_7 на ОСОБА_3 у виконавчому провадженні ВП № 30463871 скасована ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13.04.2017 року. Внаслідок вчинених ОСОБА_3 дій порушено права позивача та членів його сім`ї, які втратили доступ до кімнати 1-6 та змушені були пробити отвір в капітальній стіні між цією кімнатою та кімнатою 1-5, відсутнє електропостачання кімнати 1-6 та коридору 1-3, а також позивач та члени його сім`ї посеред зими залишились без опалення.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсягу.

Відповідачі та треті особи відзиву на апеляційну скаргу не подали.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив ухвалу, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що відповідно до реєстраційного посвідчення від 16.08.1983 року будинок АДРЕСА_2 в цілому на праві приватної власності належав ОСОБА_8 . На підставі договору дарування від 02.06.1993 року, укладеного між ОСОБА_8 та позивачем ОСОБА_2 , останній набув право власності на 4/5 частки цього будинку. Відповідно до рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004 року по справі №2-1066/2004, яке залишено без змін при його перегляді в апеляційному та касаційному порядку та набрало законної сили, вказаний договір дарування 4/5 частин житлового будинку АДРЕСА_2 з відповідною частиною господарських будівель, укладений 02.06.1993 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , визнано недійсним як такий, що укладений під впливом помилки, що мала істотне значення. Згідно мотивувальної частини цього рішення суд, вирішуючи спір, прийшов до висновку, що ОСОБА_8 не мав наміру дарувати ОСОБА_2 4/5 ідеальних частин будинку за адресою АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських споруд, а мав намір подарувати йому конкретно визначені приміщення цього будинку, залишивши за собою у власності кімнату 1-1 площею 18, 4 кв.м. та господарські споруди.

З урахуванням таких обставин цим же рішенням суду визнано дійсним договір дарування, який фактично був укладений сторонами ОСОБА_8 та ОСОБА_2 02.06.1993 року, відповідно до якого ОСОБА_8 , будучи одноосібним власником будинковолодіння за адресою АДРЕСА_2 , подарував ОСОБА_2 частину будинку, яка складається з наступних приміщень: коридор 1-2 пл. 5, 0 м.кв., кухня 1-3 пл. 6, 8 м.кв., кімната 1-5 пл. 17, 4 м.кв., кімната 1-6 пл. 15, 4 м.кв., коридор пл. 8, 5 м.кв., сходова клітка 1-4 пл. 1, 8 кв.м., підвальні службові приміщення пл. 19, 2 та 11, 8 кв.м, що становлять 4/5 частин будинку АДРЕСА_2 . За собою ОСОБА_8 залишив спірне приміщення, яке становить 1/5 частину цього будинку, а саме кімнату пл. 18, 4 кв.м., позначену на плані літером 1-1, а також сараї «Б», «В», «Г», які суд ухвалив вважати власністю ОСОБА_8 .

Судом при розгляді справи також встановлено, що 28.02.2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було укладено та нотаріально посвідчено договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_8 передав ОСОБА_7 кімнату пл. 18,4 кв.м., позначену на плані літером 1-1, вартістю 7 400 грн. в обмін на набір меблів.

Згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006 року по справі № 2-569/2006, яке набрало законної сили, договір міни від 28.02.2005 року визнано удаваним та встановлено, що в дійсності між сторонами договору міни ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_7 купив приміщення кімнати пл. 18, 4 кв.м., позначене на плані літерою 1-1, в будинку за адресою АДРЕСА_1 , за ціною 7 400 грн. Одночасно цим же рішенням суду відмовлено ОСОБА_2 у переведенні на нього прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу від 28.02.2005 року, який фактично був укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 з тієї підстави, що предметом договору купівлі-продажу від 28.02.2005 року була не частка у спільній частковій власності, а належна на праві приватної власності продавцю кімната пл. 18, 4 кв.м., яка залишилась у власності ОСОБА_8 після укладення 02.06.1993 року договору дарування інших приміщень будинку за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Цим же рішенням суду визнано за ОСОБА_7 право власності на кімнату 1-1 пл. 18, 4 кв.м. в будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2016 року, яка набрала законної сили, відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні заяви про виправлення описки в резолютивній частині рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006 року, в якій останній просив у резолютивній частині вказаного рішення замінити речення «визнати за ОСОБА_7 право власності на приміщення кімнати 18,4 кв.м., позначеної літ. 1-1 у житлового будинку АДРЕСА_1 » на речення «визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/5 частину будинку АДРЕСА_1 ». Як вбачається із змісту ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2016 року, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про виправлення описки відмовлено з тієї підстави, що внесення наведених змін у резолютивній частині рішення суду потягло б за собою зміну змісту рішення суду та вплинуло б на зміну об`єму права власності сторін по справі.

Також судом першої інстанції встановлено, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19.09.2013 року відмовлено в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про припинення права власності останнього на 1/5 частку у будинковолодінні АДРЕСА_1 , яка складається з кімнати площею 18 ,4 кв.м., з тієї підстави, що сторони не є співвласниками майна на праві спільної часткової власності.

Рішення суду набрало законної сили, а згідно вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням встановлених судом обставин та вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що при розгляді справи слід вважати встановленою і такою, що не підлягає доказуванню, ту обставину, що будинок АДРЕСА_1 не є об`єктом спільної часткової власності.

Доводи апелянта про те, що судом при розгляді справи порушено вимоги ч. 4 ст. 82 ЦПК України, а вказана обставина підлягала доказуванню в загальному порядку, оскільки у справі брали участь державний реєстратор Живко М.О. та відповідач ОСОБА_3 , є неспроможними, так як вказана обставина цими особами не оспорюється, а позивач ОСОБА_2 брав участь у розгляді справ, в який зазначена обставина встановлена.

Неспроможними є і доводи апелянта щодо не легітимності вище перелічених судових рішень, оскільки як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції при розгляді даної справи процесуальним законом не наділені правом ревізувати судові рішення, які набрали законної сили і є обов`язковими до виконання.

Судом вірно встановлено, що рішенням державного реєстратора Живка М.О. № 4069912 від 18 липня 2013 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на кімнату під літ. 1-1, площею 18, 4 кв.м. в будинку по АДРЕСА_1 за останнім зареєстровано право власності в тому об`ємі, в якому воно визнано за ним відповідно до рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006 року, що набрало законної сили. Такі дії державного реєстратора відповідають вимогам ч. 5 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», узгоджуються з вимогами ст. ст. 2 ч. 1, ст. 9 ч. 2 п. 1 цього Закону та п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22.06.2011 р., який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Отже, цим рішенням державного реєстратора не порушуються права позивача ОСОБА_2 , так як воно не стосується майна, право на яке належить позивачу ОСОБА_2 відповідно до договору дарування від 02.06.1993 року, визнаного дійсним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004 року.

А тому суд прийшов до вірного висновку про необхідність відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про скасування рішення державного реєстратора Живко М.О. № 4069912 від 18 липня 2013 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на кімнату літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку по АДРЕСА_1 , та про необхідність відмови в задоволенні похідних позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення кімнати від 24.12.2014 року, та скасування державної реєстрації права власності на кімнату літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку по АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги про відновлення дійсного правового статусу кімнати літ. 1-1 площею 18, 4 кв.м. в будинку по АДРЕСА_1 та визнання її складовою частиною цього будинку, так як задоволення такої вимоги суперечило б рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004 року, від 14.06.2006 року, рішенню Апеляційного суду Львівської області від 19.09.2013 року.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_3 відновити будинок по АДРЕСА_1 до попереднього стану шляхом відновлення вікна в кімнаті під літерою 1-1 на місті влаштованих дверей, відновлення дверей між кімнатою під літерою 1-1 і коридором під літерою 1-2, та дверей між кімнатою під літерою 1-1 і кімнатою під літерою 1-6, відновлення електропроводки будинку та системи опалення будинку судом при розгляді справи встановлено наступне:

Протоколом судового засідання від 29.03.2004 року по справі 2-1066/2004 встановлено обставини користування спірною кімнатою під літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 після укладення договору дарування від 02.06.1993 року. Зокрема, відповідач ОСОБА_8 повідомив суду, що після укладення договору син позивач у даній справі ОСОБА_2 , переселився в будинок та зайняв дві кімнати, а він - ОСОБА_8 , займав спірну кімнату, яку відмурував від решти будинку, облаштувавши окремий вхід. Через деякий час ОСОБА_2 вигнав батька та, проломивши вхід, зайняв спірну кімнату, з приводу чого останній звертався до правоохоронних органів. При цьому у кімнаті залишились речі ОСОБА_8 , зокрема, бібліотека. Як вбачається з протоколу судового засідання від 29.03.2004 року, ОСОБА_2 не заперечив повідомлених ОСОБА_8 обставин про ізолювання спірної кімнати та на запитання суду повідомив, що його батько / ОСОБА_8 / дійсно замурував вхід в кімнату, і кімната була відмурована, відділена від інших приміщень будинку, протягом двох років. Не заперечив ОСОБА_2 і того факту, що він зайняв спірну кімнату без згоди батька / ОСОБА_8 / і той, дізнавшись про це, зірвав двері з петель.

З рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006 року по справі № 2-569/2006 вбачається, що суд при розгляді справи вважав встановленою обставину ізолювання спірної кімнати від інших приміщень будинку АДРЕСА_1 , та не прийняв до уваги заперечень позивача про те, що приміщення кімнати пл. 18, 4 кв.м. є прохідним. Такий висновок суду у справі № 2-569/2006 мотивований тим, що при постановленні рішення суду від 01.07.2004 року обставини ізолювання кімнати 1-1 від інших приміщень будинку АДРЕСА_1 перевірялися, та судом було встановлено, що ОСОБА_8 замурував дверний проріз, який з`єднував це приміщення із приміщеннями іншого власника і доступ до нього мав лише він.

Отже, суд першої інстанції вірно вважав встановленою ту обставину, що з часу укладення договору дарування від 02.06.1993 року лише ОСОБА_8 користувався кімнатою площею 18, 4 кв.м., обладнавши до неї окремий вхід, а в подальшому саме ОСОБА_2 всупереч умовам договору дарування від 02.06.1993 року, визнаного дійсним рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 01.07.2004 року, та без згоди тодішнього власника спірної кімнати ОСОБА_8 порушив ізолювання спірної кімнати від інших частин будинку та приєднав її до належних ОСОБА_2 приміщень будинку АДРЕСА_1 , чим створив перешкоди власнику ОСОБА_8 , а в подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_3 у користуванні своїм майном.

Судом першої інстанції також вірно та повно встановлені обставини вселення відповідачки ОСОБА_3 у кімнату 1-1 площею 18, 4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 квітня 2010 року, яке набрало законної сили, зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_11 не чинити перешкод ОСОБА_7 у користуванні кімнатою під літ. 1-1 площею 18, 4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 та постановлено вселити останнього у спірну кімнату.

Постановою державного виконавця від 20.12.2012 року відкрито виконавче провадження ВП № 30464267 про вселення ОСОБА_7 в кімнату під літ. 1-1 площею 18, 4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 .

Актом державного виконавця від 19.04.2012 року встановлено, що боржниками, в тому числі позивачем ОСОБА_2 , здійснено перепланування будинку АДРЕСА_1 , внаслідок якого ліквідовано вихід на вулицю з кімнати під літерою 1-1 та відновлено вхід до цієї кімнати з коридору під літерою 1-2, що належить відповідачу ОСОБА_2 , відновлено прохід із цієї кімнати до житлової кімнати під літерою 1-6, що належить відповідачу ОСОБА_2 , внаслідок чого кімната під літерою 1-1 стала прохідною та не має окремого виходу на вулицю.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15.07.2015 року та постановою державного виконавця від 24.02.2016 року стягувача ОСОБА_7 у виконавчому провадженні ВП № 30464267 замінено на його правонаступника ОСОБА_3

03.02.2017 року виконавче провадження ВП № 30464267 про вселення ОСОБА_7 ( ОСОБА_3 ) закінчено у зв`язку із фактичним виконанням рішення суду, так як 02.02.2017 року ОСОБА_3 була вселена у кімнату під літ. 1-1 площею 18, 4 кв.м. в будинку

АДРЕСА_1 вселенні у кімнату під літерою 1-1 площею 18, 4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 було відновлено вихід на вулицю із спірної кімнати, ліквідовано дверні прорізи між спірною кімнатою та належними позивачу ОСОБА_2 приміщеннями будинку АДРЕСА_1 під літерами 1-2 та 1-6, а також демонтовано наявні у спірній кімнаті частини систем електропостачання та опалення.

Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що саме позивач ОСОБА_2 через деякий час після вселення у подаровану йому батьком ОСОБА_8 частину будинку АДРЕСА_1 всупереч умовам договору дарування від 02.06.1993 року, визнаного дійсним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004 року, та без згоди тодішнього власника спірної кімнати ОСОБА_8 порушив її ізолювання та приєднав кімнату 1-1 до інших приміщень будинку, чим створив перешкоди власнику ОСОБА_8 , а в подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_3 у користуванні своїм майном. У свою чергу ОСОБА_3 під час проведення її примусового вселення у кімнату під літерою 1-1 площею 18, 4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 та безпосередньо після цього правомірно відновила технічний стан кімнати, який існував на момент укладення між позивачем ОСОБА_2 та його батьком ОСОБА_8 договору дарування від 02.06.1993 року, визнаного дійсним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004 року, та який відповідав умовам цього договору дарування.

Колегія суддів не бере до уваги долучений позивачем на стадії розгляду справи судом апеляційної інстанції технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 , виконаний ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 21.08.2018 року, у якому зазначено наявність дверних прорізів між належним відповідачці ОСОБА_3 приміщенням кімнати 1-1 та належними позивачу приміщеннями під літерами 1-2 та 1-6 як доказ того, що спірне приміщення кімнати 1-1 є прохідним. Як вбачається з листа ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 1849 від 10.04.2019 року будинок АДРЕСА_1 був обстежений 20.08.2018 року на замовлення ОСОБА_2 , при цьому доступу до кімнати 1-1 не було. Тому до технічного паспорта від 20.08.2018 року було внесено відомості з технічного паспорта на цей будинок, виготовленого станом на 1992 рік, про наявність дверних прорізів між приміщенням кімнати 1-1 та приміщеннями під літерами 1-2 та 1-6 будинку АДРЕСА_1 . Отже, при проведенні технічної інвентаризації будинку АДРЕСА_1 у серпні 2019 року до технічного паспорта на вказаний будинок, виконаного станом на 20.08.2018 року було внесено відомості про технічний стан будинку, що не відповідали дійсності станом на 20.08.2018 року, а відображали технічний стан спірного будинку станом на 1992 рік, коли єдиним власником будинку ще був батько позивача ОСОБА_8 , а кімната 1-1 дійсно була прохідною.

В той же час матеріалами справи встановлена і не заперечується позивачем та його представниками та обставина, що з 02.02.2017 року, тобто з часу примусового вселення ОСОБА_3 у приміщення кімнати 1-1, дверні прорізи між цією кімнатою та належними позивачу ОСОБА_2 приміщеннями під літерами 1-2 та 1-6 будинку АДРЕСА_1 відсутні, так як були замуровані відповідачкою ОСОБА_3 при її вселенні, що і стало підставою для звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про зобов`язання ОСОБА_3 привести приміщення до попереднього стану.

Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача ОСОБА_2 відсутні будь-які речові права на приміщення кімнати 1-1 площею 18, 4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 , яка є окремим об`єктом нерухомого майна, та належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 .

Статтею 319 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року передбачено право власника на власний розсуд володіти та користуватись своїм майном.

Отже, позовна вимога ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_3 відновити вікно в кімнаті 1-1 на місці вхідних дверей, відновити двері між кімнатою під літерою 1-1 і коридором під літерою 1-2, відновити двері між кімнатою під літерою 1-1 і кімнатою під літерою 1-6, тобто, фактично надати доступ до належного відповідачу ОСОБА_3 приміщення кімнати позивачу ОСОБА_2 , є безпідставною та обґрунтовано залишена судом першої інстанції без задоволення.

Тому, враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позову і у зв`язку з цим про відмову у його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги тотожні доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції належним чином надав оцінку, такі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують, висновки суду є правильними та ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів, а тому колегією суддів до уваги не приймаються.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Відповідно до приписів ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги, доводи якої у своїй переважній більшості є тотожними доводам позовних вимог, та скасування рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 рокувідсутні.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року - без змін.

Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року - залишити без змін

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.