ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2142/19 Справа № 171/436/17 Суддя у 1-й інстанції - Семенова Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 171/436/17

Дніпровський апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2018 року, яке постановлено суддею Семеновою Н.М. о 16 годині 02 хвилини у місті Апостолове Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 вересня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, визнання заповіту недійсним та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

У січні 2018 року ОСОБА_1 змінив підстави позову та зменшив заявлені позовні вимоги, шляхом надання до суду позовної заяви до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3, після смерті якого відрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги за законом є він, його мати ОСОБА_4 та його сестра ОСОБА_2. Батько за життя стверджував, що до спадкування будинку спору бути не може, будинок залишиться позивачу, так як даний будинок зводився за його активної фізичної та матеріальної допомоги. Технічний стан будинку підтримувався за його особисті кошти. Сестра після одруження в 1992 році виїхала на постійне місце проживання до Херсонської області, а повернулась до села приблизно в 2008 році, на його пропозицію поселилась до будинку батьків, при цьому використовувала його виключно для проживання, не несучи жодних власних витрат на підтримання та покращення технічного стану вказаного будинку. Протягом більше 33 років він всі свою кошти вкладав у ремонт будівель домоволодіння батьків, зведення нових господарських будівель, будучи переконаним, що з часом цей будинок перейде у його власність. Після смерті батька він і дотепер продовжує вкладати власні кошти в утримання та облаштування батьківського будинку.

В серпні 2016 року позивач дізнався, що батьківський будинок зареєстрований на ім'я сестри відповідно до заповіту, складеного батьком, який був посвідчений нотаріусом Продченко Н.Л. 30 червня 2011 року, тобто за три місяці до смерті ОСОБА_3 Його підпис на заповіті відсутній, натомість зазначено, що за станом здоров'я (по старості) ОСОБА_3 заповіт підписано сторонньою особою у присутності свідків. Але батько не був паралізований, тобто фізично, при наявності бажання, він міг самостійно підписати заповіт. Позивач вважає, що заповіт на ім'я ОСОБА_2 складений від імені ОСОБА_3 є таким, що не відповідає його вільному волевиявленню, складений з порушенням правил посвідчення даного документу, а отже не має юридичної сили, він має бути визнаний нікчемним. Майно батька має спадкуватись за законом.

Посилаючись на викладене, просив суд визнати недійсним внаслідок нікчемності заповіт, складений 30.06.2011 року від імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Зеленодольської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №1013, як такий, що складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неврахування того, що він заявляв позов з підстав нікчемності заповіту, а не з підстав визнання його недійсним. При цьому, позивач вважає, що в судовому засіданні було доведено належними та допустимим доказами порушення вимог законодавства щодо форми та посвідчення заповіту. Також, позивач стверджує, що були відсутні будь-які підстави для підписання заповіту замість батька іншою особою, оскільки навіть сам заповіт не містить підстав з яких його було підписано іншою особою, а посилання на старість заповідача не може бути підставою для підпису заповіту іншою особою, адже вік останнього не може свідчити про неможливість проставлення власного підпису на заповіті. Також, на думку позивача, суд не надав належної оцінки показам самої ОСОБА_2, на користь якої було складено заповіт, яка пояснила, що заповіт було прочитано у її присутності.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, який підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.06.2011 року ОСОБА_3 склав заповіт на випадок своєї смерті, згідно якого все своє майно заповів ОСОБА_2 (а.с.15).

Даний заповіт був підписаний ОСОБА_6, за дорученням та на прохання ОСОБА_3, та прочитаний вголос нотаріусом в присутності двох свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Заповіт посвідчений державним нотаріусом Зеленодольської державної нотаріальної конторою реєстрі №1013. З тексту заповіту вбачається, що ОСОБА_3 за станом здоров'я (по старості) не може підписати заповіт (а.с.15).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого виконавчим комітетом Зеленодольської міської ради Апостолівського району Дніпропетровської області 17 жовтня 2011 року (а.с.16).

Після його смерті державним нотаріусом Зеленодольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Продченко Н.Л. відкрита спадкова справа за заявою ОСОБА_2 (а.с.48).

В своїй заяві ОСОБА_2 зазначила, що приймає спадщину на підставі заповіту від 13.06.2011 року (а.с.49).

В своїй заяві ОСОБА_9 відмовилась від прийняття спадщини за законом та за заповітом після померлого ОСОБА_3 (а.с.50)

22.01.2014 року державним нотаріусом Зеленодольської державної нотаріальної контори Продченко Н.Л. спадкоємцеві зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 - ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.57).

16.09.2016 року ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Зеленодольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Продченко Н.Л. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.58).

16.09.2016 року державним нотаріусом Зеленодольської державної нотаріальної контори Продченко Н.Л. винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій зазначено, про те, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини в строк який встановлюється у шість місяців, та починається з часу відкриття спадщини (а.с.59).

Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на житловий будинок, з господарськими та побутовими будівлями і спорудами який розташований за адресою: АДРЕСА_1, право власності зареєстровано за ОСОБА_2 22 січня 2014 року (а.с.12).

Спір виник з приводу визнання недійсним внаслідок нікчемності заповіту, складеного 30.06.2011 року від імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2, посвідченого державним нотаріусом Зеленодольської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №1013, як такого, що складений з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту, суд першої інстанції виходив з того, що обставини з якими закон пов'язує застосування ч.1 ст.225 ЦК України не знайшли свого підтвердження, оскільки підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення у повній мірі не відповідає, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до положень статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини п'ятої статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Отже, як позов щодо встановлення нікчемності заповіту з підстав складення заповіту з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, так і позов про визнання заповіту недійсним з підстав відсутності вільного волевиявлення заповідача і не відповідності заповіту його волі, може бути подано до суду виключно заінтересованою особою, тобто особою, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному правочині (заповіті).

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання заповіту недійсним (нікчемним), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Критерієм визначення заінтересованості позивача є: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання заповіту недійсним (нікчемним) майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені;

3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті визнання заповіту недійсним (нікчемним) (права, майно).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1217, 1258 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У відповідності до положень частин першої та другої статті 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом може прийняти спадщину або не прийняти її. He допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Як вбачається з матеріалі справи, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто шестимісячний строк для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті останнього, сплив 15 квітня 2012 року і його спадкоємці, які не подали заяву про прийняття спадщини до цього строк, вважаються такими, що не прийняли спадщину.

ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Зеленодольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Продченко Н.Л. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, лише 16 вересня 2016 року (а.с.58).

16.09.2016 року державним нотаріусом Зеленодольської державної нотаріальної контори Продченко Н.Л. винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій зазначено, про те, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини в строк який встановлюється у шість місяців, та починається з часу відкриття спадщини (а.с.59).

Отже, позивач ОСОБА_1, на час звернення до суду з даним позовом, не прийняв спадщину після смерті батька, а тому він не є заінтересованою особою, яка наділена правом на звернення до суду з позовом про визнання заповіту недійсним (нікчемним).

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що визнання заповіту недійсним (нікчемним) на теперішній час не тягне для позивача жодних правових наслідків, з наступних підстав.

Так, у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах (ч. 1 ст. 1257 ЦК України), тобто з дотримання вимог статей 1268, 1270 ЦК України щодо прийняття спадщини у шестимісячний строк, який починається з часу відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою державного нотаріуса Зеленодольської державної нотаріальної контори Продченко Н.Л. від 16.09.2016 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини (а.с.59), та позивачем не ставиться питання про поновлення такого строку.

Як визначено ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон чи договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб'єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним заявлено передчасно, у зв'язку з чим вони задоволенню не підлягають. Зважаючи на те, що оскаржуваним рішенням суду вже відмовлено в задоволенні цих позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування в цій частині та змінює рішення суду лише в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення суду відповідає норма матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2018 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Продченко Наталія Леонтіївна, про визнання заповіту недійсним.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 21 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: