22-ц/804/2992/19
6-285/10

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року місто Маріуполь

справа № 6-285/10

провадження № 22-ц/804/2992/19

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Попової С.А.,

секретар судового засідання Єфремова О.В.,

сторони:

заявник Головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Судацького міського управління юстиції Автономної Республіки Крим,

боржник ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ворошиловського районного суду міста Донецька Донецької області у складі судді Алтухової О.С. від 13 жовтня 2010 року,

в с т а н о в и в :

Ухвалою Ворошиловського районного суду міста Донецька Донецької області від 13 жовтня 2010 року, зміст якої відновлено ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 04 вересня 2019 року, задоволено подання Головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Судацького міського управляння юстиції Автономної Республіки Крим про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

11 жовтня 2019 року, не погодившись з зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив її скасувати. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції задовольнив подання за відсутності будь-яких доказів, які б свідчили про умисне ухилення його від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням. Державним виконавцем не зазначено, які саме свідомі дії, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку, він чинив та не було подано жодного доказу його ухилення. Він взагалі не був повідомлений про наявність рішення суду про стягнення з нього заборгованості та відкритого виконавчого провадження.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить поштове повідомлення за формою № 119 про отримання судової повістки.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника боржника ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу ХШ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинність з 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні відділу державної виконавчої служби Судацького міського управління юстиції Автономної Республіки Крим перебувало виконавче провадження за виконавчим листом №2-3566/08 від 28 вересня 2009 року, виданим Ворошиловським районним судом міста Донецька Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у сумі 357 901 грн 59 коп.

Відповідно до заяви стягувача Відкритого акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «КАПІТАЛ» (далі ВАТ АКБ «КАПІТАЛ») 12 березня 2010 року Головним державним виконавцем відкрито виконавче провадження та зареєстровано в Єдиному Реєстрі Виконавчих проваджень виконавчий лист №2-3 599/08 від 28 вересня 2009 року.

В поданні державний виконавець просив вирішити питання про тимчасове обмеження виїзду за кордон ОСОБА_1 до часу повного та фактичного виконання рішення суду, посилаючись на те, що 25 травня 2010 року до відділу Державної виконавчої служби Судацького міського управління юстиції надійшов лист від ВАТ АКБ «КАПІТАЛ» з проханням щодо тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України у зв`язку з тим, що боржник ухиляєтся від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Задовольняючи подання про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на Закони України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну», «Про виконавче провадження», «Про правовий статус іноземцев та осіб без громадянства», Указ Президента «Про додаткові заходи щдо виявлення ефективності виконання рішень суду» від 14.03.2008 року №261/2008, лист Міністерства юстиції України №25-32/507 від 06.06.2008 року «Щодо виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобов`язання, в тому числі зі сплати аліментів, покладені на них рішеннями судів», ЦПК України (в редакції, що діяла на момент постановлення зазначеної ухвали), та зазначив, що виконавчі документи не виконані, борги боржником не сплачуються, тому є підстави для встановленням тимчасового обмеження останнього у праві виїзду за межі України.

Проте з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно із ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України регулюється Законом України від 21.01.1994 року «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Положеннями ст. 6 цього Закону (в редакції яка була чинною на час постановлення оскаржуваної ухвали) встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, зокрема, у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобов`язань (п. 5 частина 1).

За змістом п. 18 ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на час постановлення оскаржуваної ухвали) державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням

Крім того, пунктом 19 частини 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено обов`язок виконавця у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника судовим рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Реалізація цього обов`язку здійснюється шляхом звернення державного виконавця до суду в порядку ст. 441 ЦПК України з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Аналогічні положення були закладені у ст. 3771 ЦПК України. в редакції яка діяла на час розгляду справи у суді першої інстанції, та зазначено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до положення частини 2 ст. 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Оскільки відповідно до частини 4 статті 441 ЦПК, що діє на час розгляд справи судом апеляційної інстанції (а також відповідно до ст. 3771 ЦПК України, що діяла на час розгляду питання судом першої інстанції), подання розглядається судом негайно без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування.

При цьому згідно з текстом оскаржуваної ухвали, у якості доводу застосування такого заходу, як обмеження у праві виїзду за межі України, державний виконавець посилався на те, що рішення суду не виконано. Проте, будь-яких відомостей про інші заходи, що їх мав вчинити державний виконавець для примусового виконання рішення, не зазначено.

Посилаючись на те, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, та борг стягувачу не виплачений, суд першої інстанції не зазначив в оскаржуваній ухвалі, що вважає ухиленням від виконання рішення суду та якими доказами це доведено, а також які саме заходи вживав державний виконавець.

Крім того, з відповіді Головного територіального управління юстиції у Донецькій області №Д-355-0028 від 18 січня 2019 року (а.с.53) вбачається, що 17 червня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про направлення виконавчого документу за належністю до іншого відділу ДВС, у зв`язку з фактичним мешканням боржника у м. Судак Автономної Республіки Крим. Більш детальну інформацію Управління державної виконавчої служби надати не взмозі, оскільки всі виконавчі провадження на паперових носіях, матеріально-технічна база та інше майно відділу знаходиться за місцем попердньої реєстрації на тимчасово непідконтрольній Україні території, передача виконавчих проваджень у встановленому законом порядку до інших органів ДВС з об`єктивних причин на даний час не здійснена.

Отже, втрачена можливість перевірити докази, які надавалися державним виконавцем, щодо ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення, щодо вчинення державним виконавцем всіх можливих дій по примусовому виконанню судового рішення, що повинно бути підставою для обмеження боржнику у праві виїзду за межі України.

Наявність у боржника невиконаних зобов`язань за рішенням суду саме по собі не є підставою для обмеження його права на виїзд за межі України, оскільки необхідною умовою для застосування такого обмеження є навмисне та свідоме невиконання боржником рішення суду.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) ЄСПЛ також застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, ЄСПЛ не погодився з владою РФ з питання додержання в результаті накладення обмеження на право заявника залишати свою країну принципу, згідно з яким таке обмеження має бути необхідним в демократичному суспільстві в контексті п.3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції. Європейський Суд вказав, що необхідність додержання цього принципу закладена і в національному законодавстві, яке не передбачає автоматичного накладення таких обмежень

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є обґрунтованими, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено обмеження у праві виїзду особи за межі України, якщо ухилення від виконання зобов`язання не знайшло підтверджень.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому ухвала суду першої інстанції як постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні подання Головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Судацького міського управляння юстиції Автономної Республіки Крим про тимчасове обмеження ОСОБА_3 Р. ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ворошиловського районного суду міста Донецька Донецької області від 13 жовтня 2010 року скасувати.

У задоволенні подання Головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Судацького міського управляння юстиції Автономної Республіки Крим про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2019 року.

Головуючий О.М. Пономарьова

Судді С.А. Зайцева

С.А. Попова