Провадження № 22-ц/812/479/19
Категорія 54 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_1
Постанова

іменем України

14 березня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участю:

-представника позивача ОСОБА_2,

-представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2018 року, ухвалене суддею Чулупом О.С. в приміщенні цього ж суду, вступна та резолютивна частини якого проголошені того ж дня о 14:25 год., дата складання повного тексту рішення не зазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства (далі ПАТ або Товариство) «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі,

встановила:

20 грудня 2016 року ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про визнання незаконними наказів про продовження випробувального строку при прийнятті на роботу та про звільнення з роботи, поновлення на роботі.

Позов мотивовано тим, що згідно наказу № 119-ВК від 26 серпня 2016 рокуОСОБА_5 призначено на посаду директора Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» за переведенням з філії «Жовтневий райавтодор» цього підприємства з випробувальним терміном один місяць до 26 вересня 2016 року.

Позивач зазначав, що з 27 вересня 2016 року він вважався таким, що витримав випробування і наступне розірвання трудового договору допускалося лише на загальних підставах.

Не дивлячись на це, 19 жовтня 2016 року позивачу вручено витяг з наказу Товариства № 143-ВК від 22 вересня 2016 року, яким йому продовжено випробувальний термін з 26 вересня 2016 року на один місяць, у звязку з оголошенням догани наказом № 137 від 14 вересня 2016 року, яку наказом № 142 від 20 вересня 2016 року було знято.

Наказом № 156-ВК від 26 жовтня 2016 року ОСОБА_4 знову було продовжено випробувальний термін до 14 листопада 2016 року у звязку з тимчасовою непрацездатністю, а 24 листопада 2016 року вручено наказ № 164-ВК від 14 листопада 2016 року, яким його було звільнено з посади директора у звязку з не проходженням випробування.

Позивач зазначав, що накази, якими було продовжено терміни випробування та звільнення з посади є незаконними, у звязку з тим, що з 27 вересня 2016 року він вважався таким, що витримав випробування, а тому наступне розірвання трудового договору допускалось лише на загальних підставах.

-2-

Посилаючись на порушення його трудових прав, позивач просив визнати незаконними накази № 143-ВК від 22 вересня 2016 року про продовження терміну випробування, № 156-ВК від 26 жовтня 2016 року про продовження терміну випробування, № 164 від 14 листопада 2016 року про звільнення, поновити його на посаді директора Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

У відзиві відповідач проти позову заперечував, посилаючись на законність, як продовження строку випробування, так і звільнення позивача та дотримання вимог трудового законодавства.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про скасування наказу № 143-ВК від 22 вересня 2016 року, № 156-ВК від 26 жовтня 2016 року, № 164-ВК від 14 листопада 2016 року та поновлення ОСОБА_4 на роботі на посаді директора дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Публічного акціонерного товариства «Автомобільні дороги України».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що продовження строку випробування та звільнення позивача проведено з дотриманням трудового договору та трудового законодавства.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_5 в повному обсязі, а саме визнатинезаконними накази № 143 ВК від 22 вересня 2016 року про продовження терміну випробування, № 156-ВК від 26 жовтня 2016 року про продовження терміну випробування, № 164 від 14 листопада 2016 року про звільнення, поновити ОСОБА_5 на посаді директора Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

Апеляційна скарга мотивована тим, що протягом тривалого часу розгляду справи суд першої інстанції без повідомлення обставин, що потребувати зясуванню і не поновлюючи судового розгляду двічі виходив з нарадчої кімнати та безпідставно призначав наступні судові засідання.

Крім того, суд надав невірну оцінку доказам у справі та неправильно застосував норми трудового законодавства, що регулюють спірні трудові відносини.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з п. 1.1 Статуту Товариства, який затверджено наказом Державного агентства автомобільних доріг України від 10 квітня 2015 року № 157, зі змінами зареєстрованими 06 серпня 2015 року за номером запису 2002417, ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі - Компанія) створена на виконання Указу Президента України від 08 листопада 2001 року № 1056 «Про заходи щодо підвищення ефективності управління дорожнім господарством України», відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року № 221 «Про утворення відкритого акціонерного товариства«Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та інших законодавчих актів України.

-3-

Засновником Компанії є держава в особі Державного агентства автомобільних доріг України (п. 5.1 Статуту). Компанія має право утворювати у встановленому законом порядку дочірні підприємства та відокремленні підрозділи (філії, представництва, відділення тощо), як на території України, так і за її межами (абз. 2 п. 4.7 Статуту).

Згідно з п.3.3., п. 6.1 Статуту Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», затвердженого наказом Державного агентства автомобільних доріг України від 13 січня 2012 року № 10, зі змінами за номером запису 900487, засновником підприємства є ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

Управління підприємством здійснює директор, який призначається на посаду та звільняється з посади засновником (за погодженням з вищим органом засновника) та діє на підставі контракту, що підписується з ним Головою правління ПАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України». До прийняття рішення щодо приватизації Компанії, функції з управління корпоративними правами держави виконуються безпосередньо, без скликання зборів акціонерів Державним агентством автомобільних доріг України (п.10.2.2 Статуту Товариства).

Судом установлено, щонаказом № 119-ВК від 26 серпня 2016 року ОСОБА_5 26 серпня 2016 року призначено на посаду директора Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» за переведенням з філії «Жовтневий райавтодор» цього підприємства з випробувальним терміном один місяць (а.с.54).

Наказом № 137 від 14 вересня 2016 року його притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани за допущення недоліків у керівництві роботою підприємства (а.с.4). Наказом № 142 від 20 вересня 2016 року з ОСОБА_4 достроково знято догану за клопотанням колективу ДП «Миколаївський облавтодор» у звязку з усуненням ним недоліків у роботі.

Наказом № 143-ВК від 22 вересня 2016 року ОСОБА_4 продовжено випробувальний термін з 26 вересня 2016 року на один місяць, у звязку з оголошенням догани наказом № 137 від 14 вересня 2016 року.

Наказом № 156-ВК від 26 жовтня 2016 року ОСОБА_4 знову продовжено випробувальний термін до 14 листопада 2016 року у звязку з тимчасовою непрацездатністю, а 24 листопада 2016 року позивачу вручено наказ № 164-ВК від 14 листопада 2016 року, яким його було звільнено з посади директора у звязку з не проходженням випробування.

Обґрунтовуючи підставність позову позивач, посилаючись на приписи ст. 28 КЗпП України зазначав, що з 27 вересня 2016 року він вважався таким, що витримав випробування і наступне розірвання трудового договору допускалося лише на загальних підставах. При цьому, на думку позивача, строк звернення до суду, що передбачений ст. 233 КЗпП України ним не пропущено.

Продовження випробувального терміну та підставність звільнення працівника з ініціативи роботодавця є трудовим спором між учасниками трудових правовідносин.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторони. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорить причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк не пропущений.

-4-

Як встановлено оскаржувані накази про продовження випробувального строку винесені 22 вересня 2016 року і 26 жовтня 2016 року, а з наказом про звільнення позивач ознайомився 24 листопада 2016 року. З пояснень представника позивача в суді апеляційної інстанції слідує, що ОСОБА_4 видано трудову книжку після його ознайомлення з наказом про звільнення. Іншого матеріали справи не містять.

З позовом в суд ОСОБА_5 звернувся 20 грудня 2016 року, тобто в межах строків передбачених ст. 233 КЗпП України.

Положеннями статті 43 Конституції України задекларовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України). Згідно з частиною першою статті 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 27 КЗпП України строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців.

До строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причин.

Частиною другою статті 28 КЗпП України передбачено, що у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

Пунктом 11 частини першої статті 40 КЗпП України у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачено звільнення працівника через встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Аналізуючи вищенаведені норми матеріального права колегія суддів дійшла висновку, що із мотивів незадовільного результату випробування трудовий договір із працівником може бути розірвано лише в межах обумовленого при прийнятті на роботу строку, який відповідно до ст. 27 КЗпП України не може бути більшим: для робітника одного місяця, для інших працівників трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням із відповідним комітетом профспілки шести місяців.

До строку випробування не зараховуються лише дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причини (ч. 3 ст. 27 КЗпП України).

Отже, законодавством не передбачена можливість роботодавця продовжити строк випробування обумовленого при прийнятті на роботу працівника за наявності будь - яких інших обставин, окрім днів коли працівник фактично не працював, зокрема у звязку з притягненням до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани за допущення недоліків у керівництві роботою підприємства.

-5-

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що продовження випробувального строку проведено роботодавцем з дотриманням трудового договору та трудового законодавства, є помилковим. При цьому наявність або відсутність заперечень з боку працівника щодо продовження строку випробування правового значення не мають.

Отже, накази № 143-ВК від 22 вересня 2016 року та № 156-ВК від 26 жовтня 2016 року, якими ОСОБА_4 продовжено випробувальний строк, першим із яких через оголошення догани, другим з 27 жовтня 2016 року по 14 листопада 2016 року через тимчасову непрацездатність, не можна вважати такими, що відповідають вимогам ст. ст. 27, 28 КЗпП України, а тому є незаконними.

Крім того, як встановлено наказом № 119-ВК від 26 серпня 2016 року позивача призначено на посаду директора з випробувальним терміном один місяць, тобто до 26 вересня 2016 року. Доказів того, що позивач протягом зазначеного випробувального строку не працював, матеріали справи не містятьта судом не встановлено.

З матеріалів справи слідує, що під час випробувального терміну до 26 вересня 2016 року роботодавець не установив невідповідність позивача займаній посаді та не ініціював його звільнення, у звязку з тим, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позовних вимог позивача. При цьому подані відповідачем докази на підтвердження правомірності звільнення позивача через встановлення невідповідності займаній посаді та виконуваній роботі після спливу випробувального строку обумовленого в наказі про прийняття на роботу, наявність недоліків у роботі позивача, що встановлені в наказі № 164-ВК від 14 листопада 2016 року, довідці про проведення перевірки організації і стану правової роботи ДП «Миколаївський облавтодор» від 20 жовтня 2016 року, довідці щодо перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 17 листопада 2016 року та відсутності у позивача доступу до державної таємниці, не заслуговують на увагу, оскільки роботодавець з ними не ініціював та не повязував звільнення працівника до закінчення випробувального строку встановленого в наказі про призначення на посаду, тобто до 26 вересня 2016 року.

До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що наказом № 142 від 20 вересня 2016 року (до спливу випробувального строку установленого в наказі про прийняття позивача на роботу) достроково було знято догану з ОСОБА_4 за клопотанням трудового колективу у звязку усуненням ним недоліків у роботі.

За таких обставин, встановивши, що звільнення позивача з посади проведено з ініціативи роботодавця в порушення ст. 28 КЗпП України, після закінчення випробувального терміну зазначеного в наказі при прийомі на роботу, колегія суддів дійшла висновку про незаконність наказу відповідача № 164-ВК від 14 листопада 2016 року про звільнення ОСОБА_4 за ст. 28 КЗпП України. У даному випадку наступне розірвання трудового договору допускалося лише на загальних підставах.Тому, звільнення позивача з посади за результатами випробування згідно ст. 28 КЗпП України є незаконним та він підлягає поновленню на посаді, а відтак позовні вимоги ОСОБА_4 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що двічі повертаючись з нарадчої кімнати 11 вересня 2017 року та 23 жовтня 2018 року суд першої інстанції всупереч положенням ст. 194 ЦПК України в редакції чинній на час вчинення процесуальних дій та ст. 244 ЦПК України не мотивував своє судове рішення про поновлення судового розгляду.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки і відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4, то у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України таке рішення суду

-6-

підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про задоволення позову з розподілом судових витрат.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в дохід держави за подання позовної заяви у звязку зі звільненням позивача від сплати судового збору підлягає стягненню 2204 грн. 80 коп. та за подання апеляційної скарги підлягають стягненню 3307 грн. 20 коп. судового збору, а всього 5512 грн. в обох судових інстанціях.

Керуючись статтями 367, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Визнати незаконним наказ публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» № 143-ВК від 22 вересня 2016 року про продовження випробувального терміну ОСОБА_4.

Визнати незаконним наказ публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» № 156-ВК від 26 жовтня 2016 року про продовження випробувального терміну ОСОБА_4.

Визнати незаконним наказ публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» № 164-ВК від 14 листопада 2016 року про звільнення за результатами випробування ОСОБА_4 14 листопада 2016 року з посади директора Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні договори України» (ст. 28 КЗпП України).

Поновити ОСОБА_4 на посаді директора Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в дохід держави 5512 (пять тисяч пятсот дванадцять) грн. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

ОСОБА_6

Повний текст постанови складено 15 березня 2019 року.