Справа № 369/3817/19
Провадження № 2/369/2477/19
РІШЕННЯ

Іменем України

04.12.2019 року

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.

секретаря Середенко Б.С.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Бітківський В.М.

представника відповідача Андрусенко К.Л.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка", третя особа - начальник В.К. товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка" Микитенко І . С. про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу, бонусів та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року позивач звернувся до суду із даним позовом. Свої вимоги обґрунтовув тим, що з він був призначений на посаду лікаря-уролога хірургічного відділення в ТОВ «Компанія «Адоніс» з 26.11.2018 року на підставі наказу №331/к від 23.11.2018 року. 01.02.2019 року його було звільнено у зв`язку з появою на роботі в нетверезому стані на підставі п.7 ст. 40 КЗпП України, про що в трудовій книжці зроблено відповідний запис №24. Того ж дня, 01.02.2019 року №24 визнано недійсним та відповідно до наказу №16к від 08.02.2019 року звільнено позивача за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Трудову книжку видано позивачеві 20.02.2019 року. Стверджує, що звільнення відбулось із причини особистих відносин з керівництвом. Крім цього, зазначає, що відповідно до наказу №16к від 08.02.2019 року звільнення відбулось на 7 днів раніше, ніж для цього виникла підстава. Також, зазначає, що відповідач зобов`язаний був видати позивачу трудову книжку у день його звільнення, однак її видали лише через 19 днів. При цьому, звертає увагу, що відповідачем не встановлено та документально не підтверджено факт прогулу позивача, не вимагались письмові пояснення з цього приводу.

Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки роботу не прогулював та у робочий час завжди був присутній на робочому місці, а тому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №16к від 08.02.2019 року на підставі якого ОСОБА_1 звільнено з посади лікаря-уролога хірургічного відділення у ТОВ «Компанія «Адоніс»; поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря-уролога хірургічного відділення у ТОВ «Компанія «Адоніс» з 02.02.2019 року; стягнути з ТОВ «Компанія «Адоніс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2019 року по 20.03.2019 року в сумі 30 322,58 грн.; стягнути з ТОВ «Компанія «Адоніс» на користь ОСОБА_1 невиплачені бонуси до заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2019 року по 20.03.2019 року в сумі 120 000,00 грн.; стягнути з ТОВ «Компанія «Адоніс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3 000 000,00 грн. та допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді, а також в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити, оскільки він є необґрунтованим та безпідставним. У відзиві на позовну заяву представник позивача зазначив, що відповідач був відсутній на робочому місці в період з 04.02.2019 року по 08.02.2019 року, що підтверджується актами про відсутність працівника на робочому місці, табелем обліку робочого часу та витягами із системи "AppManager". Після встановлення відсутності позивача на робочому місці понад 3 години та перед застосуванням до нього дисциплінарного стягнення, з метою отримання пояснень щодо причини відсутності на робочому місці позивачу на адресу реєстрації та адресу фактичного місця проживання, які вказані в особовій картці, було направлено листи з проханням надати пояснення причини відсутності на робочому місці. Оскільки відсутність лікаря-спеціаліста на робочому місці без поважних причин та без повідомлення роботодавця ставить під загрозу репутацію відповідача, тому останній вважає такі дії позивача тяжким дисциплінарним проступком, а тому враховуючи прогул на роботі протягом 5 робочих днів, відповідачем було прийнято рішення про застосування до відповідача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та розірвати трудовий договір з позивачем на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При судовому розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

26.11.2018 року на підставі наказу №331/к від 23.11.2018 року ОСОБА_1 прийнято на посаду лікаря-уролога хірургічного відділення ТОВ «Компанія «Адоніс», про що у трудовій книжці позивача зроблено відповідний запис у графі №23, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 .

З особової картки працівника вбачається, що позивач з наказом про прийняття на роботу ознайомлений, що підтверджено його особистим підписом. В графі 11 зазначено місце фактичного проживання: АДРЕСА_1 , а в графі 12 зазначено місце проживання за державною реєстрацією: АДРЕСА_3 .

04.02.2019 року, 05.02.2019 року, 06.02.2019 року, 07.02.2019 року, 08.02.2019 року директору ТОВ «Компанія «Адоніс» були надані доповідні записки головного лікаря Одарченка С.П. в якій останнім доводилось до відома про те, що лікар-уролог хірургічного відділення ОСОБА_1 не приступив до виконання роботи та не попередив про свою відсутність.

Співробітниками ТОВ «Компанія «Адоніс» - головним лікарем Одарченко С. П ., головним бухгалтером Шершень Н . В. та начальником відділу кадрів Микитенко І.С. на підставі доповідних записок 04.02.2019 року був складений акт №4/ОД-1, 05.02.2019 року був складений акт №5/ОД, 06.02.2019 року був складений акт №6/ОД, 07.02.2019 року був складений акт №7/ОД-1, 08.02.2019 року був складений акт №8/ОД. Із вказаних актів вбачається, що в період з 04.02.2019 року по 08.02.2019 року позивач не з`явився на робочому місці та був відсутній впродовж робочих днів без попередження та без надання жодних пояснень про причини своєї відсутності.

14.01.2019 року на підставі наказу 1/ОД «Про облік робочого часу на підставі системи контролю доступу та обліку робочого часу "AppManager" в медичному центрі ТОВ «Компанія «Адоніс» запроваджено систему контролю доступу та обліку робочого часу, всім працівникам прихід на роботу (час початку робочого часу), відхід з роботи (час закінчення робочого часу) відмічати за допомогою карток в системі "AppManager", встановленій біля вхідних дверей в медичний центр, бухгалтерії нараховувати заробітну плату за місяць відповідно до зафіксованого в системі контролю часу.

Відповідно до витягу із системи "AppManager" ОСОБА_1 . був присутній на роботі з 15.01.2019 року (перший день становлення системи) по 01.02.2019 року. Інформація про прихід на роботу ОСОБА_1 системою "AppManager" не зафіксована.

Починаючи з 02.02.2019 року відсутні, також, відомості про явку на роботу ОСОБА_1 і в табелі обліку використання робочого часу.

04.02.2019 року, листом №2089, позивачу за адресою фактичного проживання та за адресою адреси державної реєстрації, які вказані в особовій картці працівника, направлено прохання надати письмові пояснення щодо відсутності на роботі 04.02.2019 року з 09.00 год по 18.00 год. та попереджено про наслідки відмови від надання пояснень у вигляді звільнення за прогул. Відправлення листа підтверджується фіскальними чеками, конвертами та рекомендованими повідомленнями (номер поштового відправлення - 958 та 974), які повернулись на адресу відправника без вручення одержувача у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.

Відправлення вказаних листів, також, підтверджується журналом вихідної кореспонденції відповідача (запис у графі 2089 та у графі 2092).

Наказом №АД-0000016К-ФК-0000526 від 08.02.2019 року «Про припинення трудового контракту позивача звільнено з посади лікаря-уролога на підставі п.4 ст.40 за прогул без поважних причин з 01.02.2019 року.

У зв`язку з відсутністю позивача на робочому місці, 08.02.2019 року відповідачем було направлено позивачу лист-повідомлення №2092 про необхідність отримання трудової книжки у зв`язку зі звільненням.

Лист направлено позивачу за адресою державної реєстрації, яка вказана в особовій картці працівника. Відправлення листа підтверджується фіскальним чеком, конвертам та рекомендованим повідомленням (номер поштового відправлення - 920), яке повернулось на адресу відправника без вручення одержувача у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.

Відповідно до відомості на виплату грошей №9 та витягу з касової книги про здійснення виплати розрахункових, з позивачем здійснено розрахунок у розмірі 611,29 грн., про отримання яких позивач поставив підпис.

На підставі пункту 3 рішення власника №05 від 25.04.2019 року змінено найменування відповідача із ТОВ «Компанія «Адоніс» на ТОВ «Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка», що підтверджується витягом з рішення №05 від 25.04.2019 року та випискою з ЄДР від 08.05.2019 року.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов`язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій.

Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Стаття 233 КЗпП України, яка передбачає строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, містить зазначення про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

В судовому засіданні було встановлено та підтверджено позивачем, що позивач трудову книжку отримав 20.02.2019 року, згідно відбитку на поштовому штампі, позовна заява була направлена до суду 20.03.2019 року, тобто встановлений законом місячний строк позивачем пропущено не було.

Відповідно до частини 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови № 9 від 06.11.1992 року, суди повинні виходити з того, що передбаченим нормою п. 4 ст. 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Крім того, згідно пункту 22 Постанови № 9 від 06.11.1992 року, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Протоколом №04/10/2017 зборів трудового колективу Медичного центру ТОВ «Компанія «Адоніс» від 04.10.2017 року затверджено Правила внутрішнього трудового розпорядку медичного центру ТОВ «Компанія «Адоніс», які відповідно до п.1.6 є обов`язковими до виконання.

Позивач працював в ТОВ «Компанія «Адоніс» на посаді лікаря-уролога, а тому на нього поширювалась дія пунктів 5.2.5 та 5.2.6 Правил внутрішнього розпорядку, відповідно до яких для позивача була встановлена тривалість робочого дня з понеділка по п`ятницю - 7,7 годин, початок роботи з 9:00 год. до 17:27 год.

Вказана тривалість робочого тижня вказана і в наказі №331/к-ФК-0000526 від 23.11.2018 року, з яким позивач був ознайомлений 23.11.2018 року, що підтверджується його особистим підписом на наказі.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_11 вказала, що дізналась про відсутність позивача на робочому місці з повідомлення головного лікаря Одарченка С .П. , також свідок підтвердила факти складання актів відсутності позивача на роботі, однак перебування позивача на робочому місці особисто не перевіряла.

Як вбачається з доповідних записок, актів про відсутність на робочому місці, витягу із системи «App Manager» позивач був відсутній на робочому місці в період з 04.02.2019 року по 08.02.2019 року.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Доказів поважності прогулу позивачем до матеріалів справи не надано, не завялено клопотань про їх витребування, у разі складнощів в їх отриманні. Не пояснені і причини відсутності на робочому місці і позивачем в судовому засіданні, в тому числі не підтвердив позивач належними та допустимими доказами свої пояснення, що в ці дні він здійснювавй прийом хворих, не вказав їхй прізвища, останні сплачували за його послуги, тощо. Не надав докази і на спростування доказів відповідача.

Оскільки звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення, то при розірванні трудового договору необхідно враховувати правила, передбачені для накладення дисциплінарних стягнень.

Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявились в порушенні: правил внутрішнього трудового розпорядку; посадових інструкцій; положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер.

Право застосування дисциплінарного стягнення надається тому органу, який здійснює право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Слово «орган» у частині першій ст. 147-1 КЗпП України застосовується у тому ж значенні, що і в ст. 29 ЦК України, де йдеться про органи юридичної особи, які частіше за все є одноособовими. Особа, яка виконує обов`язки керівника підприємства в силу наказу про це, користується правом прийняття працівників, отже, згідно з частиною першою ст. 147-1 КЗпП України має право застосовувати стягнення. До керівників підприємства стягнення вправі застосовувати той орган, який відповідно до статуту приймає керівника на роботу.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом (якому надано право прийняття на роботу) безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

З врахуванням матеріалів справи та пояснень сторін у справі, суд приходить до висновку, що з 04.02.2019 року по 08.02.2019 року вчинив прогули і поважні причин відсутності позивача на роботі у ці дні у позивача відсутні.

Проте, перевіряючи законність оскаржуваного наказу №АД-0000016К-ФК-0000526 від 08.02.2019 року, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи із 01.02.2019 року, суд зауважує, що за змістом статті 47 КЗпП України, яка передбачає обов`язок роботодавця видати працівнику трудову книжку у день звільнення, та статті 116 КЗпП України, яка встановлює обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником у день звільнення, останнім робочим днем є день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція) затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 № 58 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до пункту 2.27 Інструкції запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Зі змісту пункту 4.1 Інструкції вбачається, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки.

Відповідно до п.4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року №58 зазначено, що у разі, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Тобто, працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише у день видання наказу роботодавця, або у будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення.

Вказана позиція висловлена також і у постанові Верховного Суді від 24.10.2018 року по справі №307/3549/16-ц.

Таким чином, зазначення дати звільнення - 01.02.2019 року, тобто останній день перед прогулом, не відповідає наведеним положенням КЗпП України та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

У зв`язку з наведеним, враховуючи відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, оскільки його обґрунтовано звільнено за прогул, і єдиною невідповідністю є неправильне визначення дати звільнення, суд доходить до висновку про необхідність змінити дату звільнення з 01.02.2019 року на 08.02.2019 року, тобто на дату видання наказу.

Суд зазначає, що у зв`язку зі зміною дати звільнення, останнім робочим днем ОСОБА_1 є 08.02.2019 року, однак, оскільки судом встановлено, що в період із 04.02.2019 року по 08.02.2019 року (день звільнення) позивач перебував у прогулі, тому з огляду на положення статті 94 КЗпП України, яка визначає, що заробітна плата це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, відсутні підстави для виплати позивачу заробітної плати за цей період.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову частково.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 36, 119 КЗпП України, ст.ст. 12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка», третя особа - начальник В.К. товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка ОСОБА_13 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу, бонусів та моральної шкоди - задоволити частково.

Скасувати наказ №АД-0000016к-ФК-0000526 від 08.02.2019 року в частині визначення дати звільнення ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_2 ) з посади лікаря-уролога хірургічного відділення у ТОВ «Компанія «Адоніс» з 01.02.2019 року

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_2 ) з 01.02.2019 року на 08.02.2019 року, тобто на дату винесення наказу №АД-0000016к-ФК-0000526 від 08.02.2019 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка» судовий збір в дохід держави в 768,40 гривень

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 04 грудня 2019 року.

Суддя Пінкевич Н.С.