КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 359/278/18 Головуючий у 1 інстанції: Журавський В.В.
провадження № 22-ц/824/2370/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року у складі судді Журавського В.В. у справі за позовом керівника Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсними розпоряджень, державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року керівник Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави, в особі Київської обласної державної адміністрації Київської області, звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсними розпорядження Бориспільської РДА №4930 від 24 липня 2008 року, №4927 від 24 липня 2008 року, №5040 від 25 липня 2008 року, №5028 від 25 липня 2008 року та №1332 від 21 квітня 2009 року; визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_2 від 04 червня 2009 року, яким посвідчено право власності ОСОБА_8. на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 7,9858 га на території Головурівської сільської ради Бориспільського району; витребувати на користь держави, в особі Київської обласної державної адміністрації, з чужого незаконного володіння ОСОБА_8. земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 7,9858 га, на території Головурівської сільської ради Бориспільського району.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 як і на час прийняття спірних розпоряджень Бориспільської РДА, так і на час звернення до суду накладається на землі водного фонду, а саме водні поверхні та острови в акваторії Канівського водосховища на річці Дніпро.

Таким чином, Бориспільська РДА розпорядилася землями водного фонду та фактично змінила цільове призначення спірної земельної ділянки із земель водного фонду на землі для ведення особистого селянського господарства та в подальшому для ведення садівництва, зважаючи на те, що не є розпорядником даної категорії земель, тобто перевищивши надані їй повноваження.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі першого заступника прокурора Київської області з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що даний позов пред'явлено поза межами позовної давності.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що розпорядженням Бориспільської РДА №4930 та №4927 від 24 липня 2008 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_5 земельних ділянок площею відповідно 2,00 га та 1,9953 га ріллі на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області для ведення особистого селянського господарства (а.с.20-21, 22-23).

Розпорядженням Бориспільської РДА №5040 та №5028 від 25 липня 2008 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_6 земельних ділянок площею по 1,9954 га ріллі кожному на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області для ведення особистого селянського господарства (а.с.24-25, 26-27).

На підставі вказаних розпоряджень Управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі були видані наступні державні акти на право власності на земельні ділянки: ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером НОМЕР_4, яка знаходиться в адміністративних межах Головурівської сільської ради Бориспільського району (а.с.30-31); ОСОБА_4 серії НОМЕР_5 на земельну ділянку площею 1,9954 га з кадастровим номером НОМЕР_10, яка знаходиться в адміністративних межах Головурівської сільської ради Бориспільського району (а.с.32-33), ОСОБА_5 серії НОМЕР_6 на земельну ділянку площею 1,9953 га з кадастровим номером НОМЕР_8, яка знаходиться в адміністративних межах Головурівської сільської ради Бориспільського району (а.с.34-35), ОСОБА_6 серії НОМЕР_9 на земельну ділянку площею 1,9954 га з кадастровим номером НОМЕР_7, яка знаходиться в адміністративних межах Головурівської сільської ради Бориспільського району (а.с.36-37).

В подальшому на підставі договорів купівлі-продажу №4707, №4711, №4715, №4703 від 26 грудня 2008 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відчужили належні їм на праві приватної власності земельні ділянки на користь ОСОБА_8.

У зв'язку з цим ОСОБА_8. отримав державний акт серії НОМЕР_11 виданий 24 лютого 2009 року Управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі, на право власності на земельну ділянку площею 7,9858 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташовується на території Головурівської сільської ради Бориспільського району (а.с.38-39).

Розпорядженням голови Бориспільської РДА №1332 від 21 квітня 2009 року було змінено цільове використання земельних ділянок площею 11,9858 га на території Головурівської сільської ради Бориспільського району, які знаходяться у власності ОСОБА_8. на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки, з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва (а.с.28-29).

Таким чином, власником спірної земельної ділянки на даний час є ОСОБА_8.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

За ст.126 ЗК України (у редакції 2010 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Як вбачається з листа КДП «Київгеоінформатика» №01-01/445 від 04 серпня 2017 року та схеми накладення земельних ділянок на землі водного фонду в межах Бориспільського району Київської області станом на 2016 рік земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 повністю накладається на землі водного фонду, а саме на водну поверхню та острови акваторії Канівського водосховища на річці Дніпро.

З доводів прокурора вбачається, що єдиним органом, який наділений повноваженнями розпоряджатися землями водного фонду на території Бориспільського району, у порядку, передбаченому ЗК України, є Київська обласна державна адміністрація, а тому Бориспільська РДА розпорядилася землями водного фонду, не будучи розпорядником даної категорії земель.

За наведених обставин ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не набули у встановленому законом порядку право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: НОМЕР_4, НОМЕР_10, НОМЕР_8, НОМЕР_7, що розташовуються на території Головурівської сільської ради Бориспільського району, а тому, відповідно, не мали права на відчуження спірних земельних ділянок на користь ОСОБА_8.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.26 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Так, відповідно до положення ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За правилами ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч.3 ст.56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою та бере участь у розгляді справ за його позовами.

Згідно з ч.1 ст.57 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, має процесуальні права та обов'язки особи, в інтересах якої він діє, за винятком права укладати мирову угоду.

Отже, як вірно вважав суд, положення ч.1 ст.261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються також на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор довідався або міг довідатися про порушення інтересів держави.

Зазначене також підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01 липня 2015 року у справі №6-178цс15, відповідно до якої положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суд не врахував положення закону та дійшов помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення прокурором перевірки.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Тому суд вірно зазначив, що відлік строку позовної давності щодо спірних правовідносин слід рахувати від 2008 року, тобто з дати прийняття розпоряджень Бориспільської РДА №4930 та №4927 від 24 липня 2008 року, №5040 та №5028 від 25 липня 2008 року, на підставі яких Управління земельних ресурсів у Бориспільському районі видало державні акти на право власності на земельні ділянки на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Відповідно до роз'яснень Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.7 листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року, вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Суди, інколи відмовляючи в задоволенні позову по суті, додатково підставою для відмови в задоволенні позову зазначають сплив строку позовної давності, що є неправильним. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Якщо встановлено, що право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що право прокурора на пред'явлення даного позову виникло у 2008 році саме у зв'язку з прийняттям спірних розпоряджень Бориспільської РДА. Отже, строк позовної давності за даними позовними вимогами сплинув у 2011 році. Проте, керівник Бориспільської місцевої прокуратури звернувся до суду з даним позовом лише 29 грудня 2017 року, що підтверджується відміткою ПАТ «Укрпошта» на поштовому конверті, в якому позовна заява надійшла до суду (а.с.56).

При зверненні до суду з даним позовом прокурор просив визнати поважними причини пропуску строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити строки, захистивши порушене право.

За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, суд вірно не прийняв до уваги вказівку прокурора на те, що про порушення вимог земельного законодавства при прийнятті оскаржуваних розпоряджень, органам прокуратури стало відомо у травні 2017 року в ході опрацювання документації із землеустрою на спірну земельну ділянку, отриманої від Головного управління Держгеокадастру у Київській області та за результатом опрацювання листа КДП «Київгеоінформатика», тому, на переконання прокурора, строк пропущено з поважних причин. На підтвердження цієї обставини до матеріалів цивільної справи було приєднано супровідний лист Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 20 березня 2017 року, який надійшов до Бориспільської місцевої прокуратури 12 травня 2017 року (а.с.47-48).

При цьому, суд вірно звернув увагу на суперечливість тверджень прокурора, яким він обґрунтовував дотримання строків позовної давності. Так, в разі, коли прокурору стало відомо про порушення вимог земельного законодавства щодо передачі у власність ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 земельних ділянок лише у травні 2017 року, у такому разі трирічний строк позовної давності не є порушеним, і тому є необґрунтованим звернення прокурора з клопотанням про поновлення строку позовної давності.

Отже, клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та поновлення такого строку зумовлене визнанням прокурором тієї обставини, що строк звернення до суду пропущено.

На підтвердження зазначеного представником відповідача надано копію протоколу виїмки від 15 квітня 2011 року, складеного старшим оперуповноваженим Бориспільського МРВ Управління СБ України в Київській області Пруткіним Д.Є. (а.с.77), за змістом якого вбачається, що ще 15 квітня 2011 року у ході проведення слідчої дії були вилучені розпорядження Бориспільської РДА №4924-4930 від 24 липня 2008 року та №5024-5041 від 25 липня 2008 року.

Суд вірно вважав доводи прокурора про те, що йому не було відомо про оскаржувані розпорядження, непереконливими та необґрунтованими.

Також суд вірно зазначив, що держава здійснює повноваження власника землі через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин.

Відчуження спірної земельної ділянки відбулося на підставі розпорядження органу державної влади в особі Бориспільської РДА. При цьому підготовка цього розпорядження, виготовлення відповідної технічної документації, затвердження її, реєстрація права власності на землю відбувалася за участю інших державних органів, які мали повноваження контролю та виявлення порушень при здійсненні Бориспільською РДА повноважень власника землі.

Так, Управління земельних ресурсів у Бориспільському районі надавало свої висновки при виготовленні технічної документації на спірну земельну ділянку. Тобто державі, в особі утворених нею органів, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було і об'єктивно могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення.

Зокрема, спірні розпорядження Бориспільської РДА №4930 та №4927 від 24 липня 2008 року, №5040 та №5028 від 25 липня 2008 року, отримали позитивні висновки державної землевпорядної експертизи відповідно за №4-545е, №4-516е від 03 липня 2008 року, №4-583е, №4-577е від 09 липня 2008 року.

Проте, ці уповноважені державою органи не вчинили покладених на них законом обов'язків щодо усунення цих порушень протягом строку позовної давності, а тому право держави, як власника землі, як зазначив суд, не підлягало судовому захисту.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Для забезпечення верховенства права відповідно до вимог Конвенції та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» органи державної влади та суди зобов'язані дотримуватись встановлених ЦК України строків позовної давності та застосовувати передбачені цим Кодексом наслідки пропуску позовної давності.

Так, за змістом ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, зокрема, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (рішення від 24 червня 2003 року, заява №44277/98, п.37) також зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання у право власності особи має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи, вимога забезпечення такого балансу знаходить своє відображення у всій структурі статті 1 Першого протоколу, отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» (рішення від 01 червня 2006 року, заява №25921/02, пункти 28, 29).

Тому суд дійшов вірного висновку, що прокурором не обґрунтовано пріоритету суспільного інтересу щодо необхідності витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_8. на користь держави порівняно з правом ОСОБА_8. на володіння своїм майном, а також порівняно з гарантіями цій особі державою правової визначеності та остаточності рішень щодо її прав, прийнятих органами державної влади і органами місцевого самоврядування.

При цьому в рішенні Європейського суду з прав людини від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України» наголошено, що позбавлення особи права на земельну ділянку без будь-якої компенсації є порушенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вищенаведена правова позиція має місце і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (провадження №14-183 цс 18).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 березня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: