_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/787/19
Провадження № 2/520/2321/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2019 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Ганєві А.Е.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_22,

відповідача - ОСОБА_2,

перекладача - Гінкіньової Яніни Олександрівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа - Київський районний у місті Одесі

відділ державної реєстрації актів цивільного стану

Головного територіального управління юстиції в Одеській області,

про визнання батьківства,

ВСТАНОВИВ:

14 січня 2019 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Київський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про визнання батьківства, в якій позивач просить суд визнати його батьком - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач в обґрунтування заявлених вимог послався на те, що з 15 лютого 2015 року перебуває з відповідачкою ОСОБА_2 у шлюбі, зареєстрованому в Китайській Народній Республіці. З вказаного часу, вони почали спільно проживати та вести господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилась спільна дитина - дочка ОСОБА_4 На час народження дитини, позивач перебував за межами України.

Позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_9 року у них народилась друга спільна дитина - син ОСОБА_5

Після оформлення документів з народження другої дитини, він побачив свідоцтво про народження дочки ОСОБА_4 та дізнався, що в актовий запис про народження дочки внесено відомості про батька на підставі ч.1 ст. 135 СК України, а саме вказано відомості про батька: « ОСОБА_6 », зі слів його дружини, з чим він категорично незгоден, вважає дитину своєю, у зв`язку із чим вимушений звернутись до суду з відповідним позовом, за захистом своїх невизнаних прав.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 04 лютого 2019 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

04 березня 2019 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання призначене на 11 березня 2019 року з`явився позивач ОСОБА_1, з перекладачем - Гінкіньовою Яніною Олександрівною, яка прийняла присягу та була попереджена про кримінальну відповідальність передбачену ст. 384, 385 КК України. В судовому засіданні позивач позов визнав, просив суд його задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_8 позов визнав та просив суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 11.03.2019 року позовні вимоги визнала, не заперечувала проти задоволення позову, зазначила, що дійсно з 15 лютого 2015 року перебуває з позивачем ОСОБА_1 у шлюбі, зареєстрованому в Китайській Народній Республіці. Від вказаного шлюбу мають двох спільних дітей, дочку та сина. Однак, під час народження першочергової дитини - дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у рахуванням того, що її чоловік перебував за межами України, вона за порадою своєї подруги, з метою якнайшвидшого здійснення реєстрації дитини, надала до органів державної реєстрації відомості про батька, зі своїх слів, на підставі ч.1 ст.135 СК України, а саме дані про «ОСОБА_6». Одночасно відповідач в судовому засіданні підтвердила, що дійсно біологічним батьком дитини є позивач - ОСОБА_1, з яким вона починаючи з 2015 року перебуває у шлюбних відносинах та веде спільне сімейне господарство.

Представник третьої особи - Київського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області в судове засідання 11.03.2019 року не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Судом за згодою сторін по справі було ухвалено провести розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

Заслухавши пояснення сторін по справі, за участі перекладача, представника позивача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов підлягаючим до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, який зареєстрований 15 лютого 2015 року Управлінням цивільного адміністрування провінції Фуцзянь Китайської Народної Республіки.

Документом, який встановлює безпосередні процедури легалізації шлюбу, укладеного за кордоном, є Наказ Міністерства юстиції України №52/5 від 18.10.2000 року Про затвердження Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні (із змінами та доповненнями). Відповідно до цих Правил, документи, видані компетентними органами іноземних держав, що свідчать про акти громадянського стану, вчинених за межами України за законами іноземних держав, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Тобто, щоб держава Україна визнала шлюб, укладений в іншій країні, з усіма правовими наслідками, цей шлюб необхідно легалізувати.

За загальним правилом, легалізація - це процедура приведення документів у ту форму, яка відповідає законодавству іноземної держави і визнається державними органами цієї держави. Процедура легалізації в Україні таких документів, як: свідоцтво про укладення шлюбу або розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, скоєних за кордоном, відбувається на підставі Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої Наказом Міністерства закордонних справ України № 113 від 04.06.2002 року.

Згідно статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі.

Вказане свідоцтво про укладення шлюбу засвідчено та легалізовано, про що свідчить відповідний підпис від 20 листопада 2018 року та печатка 2-го секретаря КИ МВС КНР посольства України в Китайській Народній Республіці.

На підставі викладено, судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15 лютого 2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_3 , про що 22 березня 2016 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис №2989, в якому в графі відомості про матір вказано - ОСОБА_2 , в графі відомості про батька - ОСОБА_6 . Відомості про батька внесені на підставі ч.1 ст.135 СК України.

Відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. У разі смерті матері, а також за неможливості встановити місце її проживання чи перебування запис про матір та батька дитини провадиться відповідно до цієї статті, за заявою родичів, інших осіб або уповноваженого представника закладу охорони здоров`я, в якому народилася дитина.

Позивач - ОСОБА_1, громадянин Китайської Народної Республіки, вважаючи себе батьком дитини звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Суд зазначає, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу (ст.121 СК України).

Статтею 122 СК зазначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя.

Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду (ст. 125 СК України).

Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Якщо заява про визнання батьківства не може бути подана особисто, вона може бути подана через представника або надіслана поштою, за умови її нотаріального засвідчення. Повноваження представника мають бути нотаріально засвідчені. (ст. 126 СК України).

У відповідності до норми ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Вказані положення Закону також визначені в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства аліментів», в якій зазначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. У таких справах позови осіб, зазначених у ч.3 ст. 128 СК України (2947-14), приймаються до судового розгляду, якщо зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч.1 ст.135 СК (2947-14).

Із позовом про визнання батьківства чи материнства можуть звертатися до суду лише особи, зазначені у СК (2947-14). У разі пред`явлення такого позову іншими особами суддя відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 121 Цивільного процесуального кодексу України (1618-15) (далі - ЦПК) відмовляє у відкритті провадження у справі, оскільки в таких випадках позивач не має права представляти інтереси дитини.

Поняттям «родичі», яке вживається в СК (2947-14), охоплюються такі особи: баба, дід, прабаба, прадід, повнорідні брат і сестра.

«Членами сім`ї» є мачуха, вітчим, які проживають однією сім`єю з малолітніми або неповнолітніми пасинком, падчеркою.

«Інші особи» - це особи, в сім`ї яких виховується дитина. Ними можуть бути тітка, дядько, двоюрідні сестра, брат, а також сусіди чи інші сторонні особи.

На підставі викладеного, оскільки запис про батька дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в Книзі реєстрації народжень, зроблено за вказівкою матері - ОСОБА_2. на підставі ч.1 ст. 135 СК України, яка в свою чергу перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , суд вважає, що позивач має право на звернення до суду з відповідним позовом про визнання його батьком малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства аліментів», спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів

цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття.

Рішення щодо визнання батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ст.129 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

У той же час, суд одночасно зазначає, що висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено і іншими доказами.

Вказана правова позиція узгоджується з викладеною позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 16 травня 2018 року по справі № 591/6441/14-ц (провадження №61-6030св18).

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Сторонами по справі не заявлялось клопотання про призначення судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи, як і не надано під час розгляду справи відповідного висновку за наслідком його проведення.

Однак, позивач по справі, під час розгляду справи стверджував, що він з відповідачкою ведуть спільне господарство з 2015 року.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка.

Згідно вимог ч. 4 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства.

Європейський суд з прав людини при розгляді справи Кичана зауважив, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям.

У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом.

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного Кодексу України.

Як вже судом зазначалось, судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15 лютого 2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Позивачем до позову надано багато численні копії фотокарток, на яких він зображений з малолітньої дитиною та жінкою, в різний період часу та різних місцях.

Відповідачем по справі в судовому засіданні було підтверджено, що на наданих вказаних фотокартках зображена саме вона - ОСОБА_2 та їх спільна малолітня дочка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданою 17 грудня 2018 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що також є зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується отриманою судом відповіддю з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області.

Також до суду надані письмові пояснення ОСОБА_12 від ІНФОРМАЦІЯ_6 року, яка є матір`ю ОСОБА_2 , яка підтвердила, що ОСОБА_1 є її зятем, чоловіком її дочки ОСОБА_13 , які в свою чергу мають спільну дитину - дочку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також підтвердила, що подружжя та протязі багатьох років ведуть спільне господарство, мешкають однією сім`єю та перебувають в гарних стосунках.

Крім того, судом також встановлено, що сторони: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають також другу спільну дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_9 року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис №5906, в якому батьком дитини зазначений ОСОБА_15 .

Представлені позивачем суду докази відповідно до статей 76-80 ЦПК України зібранні відповідно норм процесуального закону і є належними та допустимими, тому покладені в основу задоволення вимог про визнання його батьківства відносно малолітньої ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Інших доказів, які спростували представлені позивачем докази до суду не надано.

На підставі вищевикладеного, матеріалами справи доведено, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 народження, народилася у період спільного проживання сторін: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як подружжя, відповідач, як мати, засвідчила позивача батьком дитини в їх сімейному альбомі, мешкають за однією адресою, що в свою чергу також визнається відповідачкою та її матір`ю особисто.

Також судом враховується, що відповідачкою, матір`ю дитини, ОСОБА_2 позовні вимоги визнані.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому, суд враховує, що спірні правовідносини зачіпають права та інтересами малолітньої дитини, стосуються досить делікатної сфери суспільних відносин й пов`язані із особистим та сімейним життям сторін. Встановлення батьківства належним чином гарантує інтереси дитини щодо встановлення її походження. Право дитини на отримання важливої інформації стосовно свого походження захищається положеннями Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Таке право за жодних обставин не може бути обмежене, як й право позивача доводити своє батьківство стосовно дитини у передбачений законодавством спосіб.

Так як визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи все вищевикладене, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи та надавши їм оцінки в сукупності, так і кожному доказу окремо, у суду не виникає сумнівів в походженні малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від батьків: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які перебувають в зареєстрованому шлюбі між собою, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Статтею 134 СК України передбачено внесення змін до актового запису про народження на підставі рішення суду у разі визнання батьківства.

Відповідно до п. п. 20 п. 1 Розділу III Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Згідно з п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5, підставою для внесення змін в актовий запис цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Відповідно до п. 2.16.4. Розділу II Правил, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду.

Враховуючи вищезазначене, до актового запису №2989 від 22 березня 2016 року про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який здійснений Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, необхідно внести відповідні зміни, зазначивши батьком дитини позивача - « ОСОБА_1 (ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_8 народження, громадянин Китайської Народної Республіки, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 », та відповідно змінити прізвище дитини з «ІНФОРМАЦІЯ_10» на «ІНФОРМАЦІЯ_10», по батькові дитини виключити.

Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 76-82, 89, 141, 263-265, 268, 273, 352, 354, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, ст. ст. 3-7, 121, 122, 128, 130, 133, 134 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), третя особа - Київський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (місцезнаходження: 65101, м. Одеса, вул. Інглезі, 5), про визнання батьківства - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_8 , громадянина Китайської Народної Республіки, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , батьком малолітньої - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду, після набрання законної сили, є підставою для Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській областіу встановленому законом порядку внести зміни щодо інформації про батька дитини в актовий запис №2989 від 22 березня 2016 року про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який здійснений Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, а саме у графі дані про батька вказати: « ОСОБА_1 (ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_8 народження, громадянин Китайської Народної Республіки, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 », та відповідно змінити прізвище дитини з «ІНФОРМАЦІЯ_10» на « ІНФОРМАЦІЯ_10 », по батькові дитини « ІНФОРМАЦІЯ_10 » - виключити: « ---- ».

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено - 12 березня 2019 року.

Головуючий Калініченко Л. В.