Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 463/3851/15-ц

провадження № 61-21278св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альфа страхування»,

позивач за зустрічним позовом - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альфа страхування»,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перевертун Олександр Юрійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 березня 2017 року в складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа страхування» (далі - ПрАТ «СК «Альфа страхування») про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що у її володінні на підставі виданої довіреності власником ОСОБА_3 перебував транспортний засіб - автомобіль «BMW X6», 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

У період дії договору добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу від 14 листопада 2014 року, укладеного між нею та ПрАТ «СК «Альфа страхування», 01 грудня 2014 року на вул. Кульпарківській, 226 у м. Львові відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю застрахованого автомобіля.

Унаслідок ДТП її автомобіль зазнав технічних пошкоджень, у зв`язку із чим повідомлено про випадок страховика та органи ДАІ.

Страховику подано заяву про настання страхового випадку, а також на вимогу страхової компанії автомобіль неодноразово надавався для огляду 06, 29, 30 січня 2015 року.

У подальшому автомобіль оглядався суб`єктом оціночної діяльності, за результатами якого складено звіт про оцінку автомобіля від 05 лютого 2015 року № 238/15, яким оцінено вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу у розмірі 203 379,03 грн.

Проте, на момент звернення до суду з позовом, їй страхове відшкодування безпідставно не виплачено, а страховою компанією продовжувався строк для прийняття рішення за страховим випадком на 60 днів.

Такі дії страховика є безпідставними, оскільки позивач набула право на виплату їй страхового відшкодування.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з ПрАТ «СК «Альфа страхування» шкоду в розмірі 347 327,12 грн.

Оскільки відповідач на порушення умов договору не прийняв жодного рішення за страховим випадком після спливу 60 робочих днів, з 01 травня 2015 року він допустив прострочення виконання грошового зобов`язання на 84 дні, у зв`язку із чим виник обов`язок зі сплати інфляційних нарахувань у сумі 9 030,50 грн та три проценти річних у сумі 2 397,98 грн.

Відповідно до пункту 20.1 договору страхування відповідач зобов`язаний сплатити пеню за кожен день прострочення в розмірі 0,01 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент прострочення. Також діями відповідача їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінила у розмірі 10 000,00 грн.

У вересні 2015 року ПрАТ «СК «Альфа Страхування» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа -приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перевертун О. Ю., про визнання недійсною довіреності від 16 серпня 2013 року № 210, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О. Ю.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що у процесі з`ясування причин та обставин настання страхового випадку за договором добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу від 14 листопада 2014 року, укладеного між ПрАТ «СК «Альфа страхування» та ОСОБА_1 , встановлено, що застрахований автомобіль «BMW X6», 2009 року випуску, з 2012 року перебуває в розшуку Пустомитівського РВ ГУМВС України у Львівській області. Їх було повідомлено про те, що в процесі проведення розшукових дій встановлено, що особи ОСОБА_3 не існує, оскільки паспорт із серією та номером виданий на іншу особу, а державний номерний знак НОМЕР_1 знищений згідно з актом від 24 березня 2009 року. За таких обставин страхова компанія вважала, що приватним нотаріусом на момент укладення правочину - доручення, не було належним чином перевірено особу, яка укладала такий правочин, внаслідок чого підпис на документі є підробленим та не може належати вказаній у договорі особі, яка насправді не існує.

Ця особа не мала права розпоряджатися спірним автомобілем, оскільки на момент укладення договору він їй не належав.

За таких обставин ПрАТ «СК «Альфа Страхування» вважало, що оскільки довіреність укладена поза волею особи, яка зазначена в правочині, оформлена та посвідчена з порушенням статей 43, 44 Закону України «Про нотаріат», сам факт видачі і подальшого існування та використання довіреності суттєво порушує його права щодо виникнення зобов`язань перед ОСОБА_1 , оскільки остання не має будь-якого майнового інтересу щодо зазначеного транспортного засобу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Альфа страхування» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 203 379,03 грн, пеню за прострочення виплати страхового відшкодування з 14 травня до 07 серпня 2015 року у розмірі 28 751,67 грн, три проценти річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 14 травня до 07 серпня 2015 року у розмірі 1 437,58 грн, інфляційні нарахування на суму боргу за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 14 травня до 07 серпня 2015 року у розмірі 3 254,06 грн, всього 236 822,34 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ПрАТ «СК «Альфа страхування» відмовлено.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, суд першої інстанції виходив з того, що на порушення взятих на себе зобов`язань за умовами договору відповідач рішення про виплату страхового відшкодування не прийняв, у визначений строк виплату страхового відшкодування не здійснив. Оскільки відповідач порушив взяте на себе грошове зобов`язання за умовами договору щодо виплати страхового відшкодування, він зобов`язаний сплатити позивачу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення та 3 % річних від простроченої суми, що випливає із положень статті 625 ЦК України, а також пеню у визначеному пунктом 20.1 договору страхування розмірі. У частині позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди суд відмовив, оскільки сторонами у договорі передбачено, що у випадку виникнення порушень умов договору з вини відповідача право позивача на відшкодування немайнової шкоди не виникає.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ПрАТ «СК «Альфа страхування», суд виходив з того, що страховою компанією не доведено, що оспорюваним дорученням в будь-який передбачений законом спосіб порушуються її права, оскільки цей правочин вчинено 13 серпня 2013 року, в той час, як правовідносини між сторонами виникли через значний проміжок часу в момент укладення договору страхування 14 листопада 2014 року. З цих же підстав суд не взяв до уваги заперечення відповідача щодо відсутності у ОСОБА_1 майнового інтересу на отримання страхового відшкодування, оскільки, як встановлено судом, на час укладення договору страхування вона володіла необхідним обсягом майнових прав на спірний автомобіль, на момент настання страхового випадку між нею та ПрАТ «СК «Альфа страхування» існували договірні відносини, що випливали із договору страхування від 14 листопада 2014 року, за яким відповідач зобов`язаний у визначені строки прийняття рішення про виплату чи відмову у виплаті страхового відшкодування та в подальшому здійснити страхову виплату.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ПрАТ «СК «Альфа страхування» задоволено. Визнано недійсною з моменту нотаріального посвідчення довіреність від 16 серпня 2013 року № 210, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О. Ю., на довірених осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не виконала умови договору страхування, оскільки не надала страховику усі необхідні документи, зокрема не подала заяву про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

У матеріалах справи відсутні докази надання вищевказаних документів водієм або страхувальником (позивачем), а відтак безпідставним є висновок суду першої інстанції про те, що ПрАТ «СК «Альфа страхування» на порушення умов договору та Закону України «Про страхування» незаконно не прийняло рішення про виплату страхового відшкодування, оскільки саме ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за договором.

Суд апеляційної інстанції визнав недійсною довіреність, оскільки вона укладена поза волею особи, яка зазначена в правочині, оформлена та посвідчена з порушенням статей 43, 44 Закону України «Про нотаріат».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року праву передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статей 25, 26 Закону України «Про страхування», не взяв до уваги, що страхувальником та водієм застрахованого транспортного засобу вчинено всі необхідні дії та надано всі необхідні документи для прийняття рішення страховиком про виплачу (відмову у виплаті) страхового відшкодування. Ні страховик, ні суд апеляційної інстанції не визначились з підставами відмови ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про визнання недійсною довіреності з порушенням статей 203, 215, 216 ЦК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 14 листопада 2014 року між ПрАТ «СК «Альфа страхування» та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу № 046.0842814.049, який складався з частини І, частини ІІ Стандартний 276.2011 (що були стандартними умови приєднання до договору страхування у 2011 році), які є невід`ємними одна від одної частини та не діють окремо одна від одної.

Предметом зазначеного договору страхування був транспортний засіб - автомобіль «BMW X6», 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова/шасі НОМЕР_2 від настання страхових ризиків, передбачених розділом 7 частини І договору, в тому числі пошкодження, знищення або втрата транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, шляхом виплати страхового відшкодування в межах ліміту страхового відшкодування (в межах страхової суми у розмірі 83 120,00 грн протягом усього періоду дії договору) з урахуванням фізичного зносу автомобіля. При цьому сторонами визначено, що франшиза за договором страхування є безумовною. Строк дії договору встановлено з 18 листопада 2014 року до 17 листопада 2015 року.

Як відомо із відомостей про дорожньо-транспортну пригоду № 9469152, сформованих АІПС ДТП станом на 26 грудня 2014 року, в період дії договору страхування - 01 грудня 2014 року о 00.15 год. на вул. Кульпарківській, 226 у м. Львові відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу - автомобіля «BMW X6», 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова/шасі НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , та автомобіля «Opel Combo», державний номерний знак НОМЕР_3 , внаслідок якої застрахований автомобіль отримав механічні пошкодження.

Відповідно до пункту 13.1.8 договору страхування після настання дорожньо-транспортної пригоди 01 грудня 2014 року водієм застрахованого транспортного засобу ОСОБА_5 подано страховику - ПрАТ «СК «Альфа страхування» заяву про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

У подальшому на підставі проведених оглядів пошкодженого автомобіля, зафіксованих протоколами огляду транспортного засобу від 06, 29, 30 січня 2015 року оцінювачем - суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_6 , складено звіт від 05 лютого 2015 року про оцінку автомобіля «BMW X6», відповідно до якої визначено, що вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складових автомобіля становить 203 379,03 грн. Цейзвіт був наданий в розпорядження страховика.

Пунктом 14.1 договору страхування визначено, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком на підставі письмової заяви страхувальника/вигодонабувача або його довіреної особи/водія, письмового рішення вигодонабувача про виплату страхового відшкодування страхувальнику (іншій особі, визначеній страхувальником) і страхового акта (аварійного сертифіката), що складається страховиком.

Пунктом 15.1 договору сторони передбачили, що після одержання всіх необхідних документів рішення про виплату страхового відшкодування або відмову у виплаті страхового відшкодування приймається страховиком у термін до 15 робочих днів з дати отримання останнього документа. Протягом 5 робочих днів з дати прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування страхувальнику відсилається відповідне повідомлення з обґрунтуванням причин такої відмови.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 26 березня 2009 року, виданого Бориспільським РЕВ при УДАІ ГУ МВС України у Київській області, власником цього транспортного засобу є ОСОБА_3 , який 16 серпня 2013 року надав довіреність ОСОБА_1 та ОСОБА_4 бути його представниками, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О. Ю.

ПрАТ «СК «Альфа страхування» про настання страхового випадку було повідомлено телефонним зв`язком, а потім письмово ОСОБА_5 , який керував вищевказаним транспортним засобом, що підтверджено відповідною заявою.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Положеннями статті 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Пунктом 14.1 договору страхування сторонами було визначено, що виплата страхового відшкодування проводиться Страховиком на підставі письмової заяви від Страхувальника/Вигодонабувача або його довіреної особи/Водія, письмового рішення Вигодонабувача про виплату страхового відшкодування Страхувальнику (іншій особі, визначеній Страхувальником) і страхового акта (аварійного сертифіката), що складається Страховиком.

У пункті 15.1 договору сторони передбачили, що після одержання всіх необхідних документів рішення про виплату страхового відшкодування або відмову у виплаті страхового відшкодування приймається Страховиком у термін до 15-ти (п`ятнадцяти) робочих днів з дати отримання останнього документа. Протягом 5-ти (п`яти) робочих днів з дати прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування Страхувальнику відсилається відповідне повідомлення з обґрунтуванням причин такої відмови.

Судом першої інстанції встановлено, що в порушення вказаних положень Закону та положень договору відповідачем страхового акта складено не було, як і не було прийнято рішення про виплату чи відмову у виплаті страхового відшкодування. Листом від 11 березня 2014 року № 038/03 (т. 1, а. с. 37) повідомлено страхувальника про продовження строку прийняття рішення за страховим випадком, що мало місце 01 грудня 2014 року до 60-ти робочих днів з дати отримання останнього документа.

Згідно з положеннями пункту 15.2 договору у випадках, коли надані документи суперечать один одному або не дають можливості однозначно з`ясувати обставини, причини, характер, розмір збитку, особу, винну в настанні події - строк прийняття рішення може бути подовжений до 60-ти (шістдесяти) робочих днів з дати отримання останнього документа для з`ясування обставин події, що має ознаки страхового випадку, про що Страховик письмово повідомляє Страхувальника/Вигодонабувача.

Судом першої інстанції встановлено, що останнім поданим страховику документом є звіт про оцінку транспортного засобу 05 лютого 2015 року, тому обґрунтованими є доводи позивача про те, що незважаючи на наявне право страховика продовжити строк прийняття рішення на 60 робочих днів, такий строк сплив 30 квітня 2015 року, однак ні в зазначений строк, ні на час розгляду справи судом першої інстанції, страховиком жодного рішення з приводу виплати чи відмови у виплаті страхового відшкодування прийнято не було, що свідчить про порушення права позивача, як страхувальника на отримання страхового відшкодування.

Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що доводи відповідача про те, що особисто позивач, як страхувальник за договором, до них не зверталася із заявою про виплату страхового відшкодування, оскільки пунктом 14.1 договору страхування виплата страхового відшкодування проводиться на підставі письмової заяви як страхувальника, так і довірено особи/водія, а судом першої інстанції встановлено, що 01 грудня 2014 року із відповідною заявою звертався до страховика водій застрахованого транспортного засобу.

Довіреність за своєю суттю є правочином, оскільки спрямована на встановлення, зміну чи припинення прав та обов`язків, тому на неї поширюються загальні положення про правочини.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно із статтею 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Верховний Суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення зустрічного позову щодо визнання недійсною довіреності про право на користування транспортним засобом, з огляду на те, що судом першої інстанції встановлено, що згідно з матеріалів кримінального провадження за № 0000152 на час розгляду справи судом першої інстанції триває дослідча перевірка, нікому підозру у скоєнні злочину не пред`явлено, відповідні матеріали до суду не направлялися і вироком суду факт вчинення злочину щодо протиправного заволодіння автомобілем марки «BMW X6», 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова/шасі НОМЕР_2 не встановлено.

Верховний Суд бере до уваги, що в матеріалах справи відсутні висновки почеркознавчих експертиз, якими встановлювався факт невідповідності підпису зазначеного в оспорюваній довіреності особі довірителя ОСОБА_3 .

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що на час розгляду справи судом першої інстанції право власності було зареєстроване за ОСОБА_3 , ніким не оспорювалося та не скасоване, тому суд не мав підстав вважати, що на момент укладення доручення від 13 серпня 2013 року ОСОБА_3 вказаний автомобіль не належав на праві власності.

Судом першої інстанції також правильно враховано, що позивачем неправильно визначено період з якого саме слід рахувати порушення відповідачем взятого на себе грошового зобов`язання, оскільки за умовами договору виплата страхового відшкодування повинна відбутися протягом (7-и) робочих днів з моменту прийняття рішення про страхове відшкодування, оскільки судом встановлено, що рішення про страхову виплату відповідач зобов`язаний прийняти у строк не пізніше 30 квітня 2015 року, тому ним допущено порушення взятого на себе грошового зобов`язання після спливу 7-и робочих днів з моменту настання обов`язку винести рішення, а саме з 14 травня 2016 року.

Верховний Суд зауважує, що згідно з положеннями статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Разом з тим, обґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції безпідставно здійснено без належного на те мотивування переоцінку доказів у справі, взявши до уваги докази.

Європейський суд з прав людини, рішення якого згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, є джерелом права в Україні, неодноразово вказував, зокрема і у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Верховний Суд також бере до уваги правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 з огляду на таке.

У частині першій статті 6 Закону України «Про страхування» передбачено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У статті 983 ЦК України передбачено, що договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

Аналіз частини другої статті 640 та статті 983 ЦК України дозволяє зробити висновок, що реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії. по своїй юридичній сутності договір страхування, за загальним правилом, є реальним договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Тлумачення статей 215 та 216 ЦК України свідчить, що учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину. За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину.

Верховний Суд зауважує, що суд першої інстанції належним чином визначився із характером спірних правовідносин, правовою природою спірного майна та нормами матеріального права, що підлягають застосуванню у вказаній справі.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції, яке помилково скасовано судом апеляційної інстанції.

Висновки з результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 березня 2017 року скасувати, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик