ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2340/19 Справа № 202/7995/17 Суддя у 1-й інстанції - Зосименко С.Г. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, третя особа: державний виконавець Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Кисельов Б.В. про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю посадової особи АНД відділу ДВС м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області /а.с. 1-3/.

Позовна заява обґрунтована тим, що державним виконавцем АНД відділу ДВС Кисельовим Б.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 17.05.2017 року по примусовому виконанню рішення суду від 14.01.2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 33295 грн. Ухвалою АНД районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2017 року було задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця та зобов'язано державного виконавця здійснити заходи щодо стягнення майна боржника для виконання судового рішення від 14.01.2016 року. Дана ухвала суду державним виконавцем виконана не була та постановою державного виконавця виконавчий документ було повернуто стягувачу. На момент винесення постанови у боржника було майно, а саме 62/100 частини домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, які боржник здавав в оренду та отримував дохід. В матеріалах виконавчого провадження відсутні підтвердження перевірки майнового стану боржника. Ухвалою АНД районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2017 року було скасовано постанову державного виконавця АНД відділу ДВС про повернення виконавчого документа стягувачу. Проте державним виконавцем не проведено жодних дій, направлених на виконання рішення суду про стягнення боргу на користь позивача, що свідчить про його незаконну бездіяльність. В результаті незаконних рішень, дій та бездіяльності державного виконавця, позивач не може отримати суму боргу, на яку має право відповідно до рішення суду, чим завдано позивачу матеріальної та моральної шкоди. Просив відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завданою посадо врою особою АНД відділу ДВС м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 33295 грн., моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено /а.с.165-170/.

Не погодившись із таким рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі /а.с.176-179/.

Сторони не скористалися своїм правом на подачу відзиву на зазначену вище апеляційну скаргу у цій справі станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Так, в силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

За статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Судом встановлено, що постановою державного виконавця АНД відділу ДВС м. Дніпропетровська Кисельова Б.В. від 17.05.2016 року /а.с. 5/ було відкрито виконавче провадження № 51143677 з примусового виконання рішення АНД районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 33295 грн.

Державним виконавцем після відкриття провадження не вчинялося жодних дій щодо звернення стягнення на наявне майно боржника, тому позивач звернувся до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця. Ухвалою АНД районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2017 року /а.с. 6-7/ скарга була задоволена та визнано неправомірними дії державного виконавця АНД відділу ДВС м. Дніпропетровська та зобов'язано державного виконавця здійснити заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» щодо стягнення майна боржника для виконання судового рішення від 14.01.2016 року по справі № 199/9334/15. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.04.2018 року /а.с. 111-114/ ухвалу АНД районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2017 року було залишено без змін.

04.10.2016 року постановою державного виконавця АНД відділу ДВС м. Дніпропетровська було повернуто виконавчий лист стягувачу через не виявлення у боржника майна /а.с. 11/. Позивач, не погодившись з даною постановою, оскаржив її до сулу. Ухвалою АНД районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2017 року /а.с. 8-10/ було скасовано постанову державного виконавця АНД відділу ДВС м. Дніпра від 04.10.2016 року про повернення виконавчого документу стягувачу.

16.01.2017 року представник позивача звернулася до АНД відділу ДВС із заявою про звернення стягнення на орендні платежі, які отримуються боржником ОСОБА_3 від здачі в оренду майна (а. с. 13). Представник відповідача АНД відділу ДВС м. Дніпра у судовому засіданні посилався на те, що заявником при подачі даної заяви не надано було державному виконавцю жодних підтверджень даних обставин. Відповідно до проведеної перевірки майнового стану боржника було встановлено, що у боржника немає відкритих рахунків у банках або інших фінансових установах, на які боржник міг би отримувати орендні платежі, а перевірити готівкові операції у державного виконавця немає можливості.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 12) боржнику ОСОБА_3 належить на праві власності 62/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. Згідно довідки квартального комітету № 1759 від 03.10.2016 року (а. с. 35) в будинку АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_3, 1978 року народження, ОСОБА_5, 1980 року народження, ОСОБА_6, 2002 року народження, ОСОБА_7, 2013 року народження.

Згідно листа АНД районної у місті Дніпрі ради № 4/4-7/7 від 21.05.2018 року /а.с. 103/ питання щодо надання дозволу органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна боржника - ОСОБА_3 у вигляді 62/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за наявності зареєстрованих дітей: ОСОБА_6, 2002 року народження, та ОСОБА_7, 2013 року народження, розглянуте на засіданні комісії з питань захисту прав дитини АНД району м. Дніпра та визнано, що реалізація нерухомого майна боржника без порушення прав та інтересів дітей не можлива.

Згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження /а.с. 14/ станом на 15.10.2017 року виконавче провадження № 51143677 завершено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції керувався тим, що Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області є неналежним відповідачем, оскільки відповідно до прикінцевих положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення коштів державного бюджету виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, тобто Державною казначейською службою України.

Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції помилково керувався п.п.1 п.9 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України в редакції, яка діяла до 01.02.2015 року.

Однак, не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Звертаючись із позовом у даній справі, позивач просив стягнути матеріальну та моральну шкоду з державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області.

Згідно з пунктом 23-1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов'язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.

Відповідно до пункту 9 Розділу VI «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 9 Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно з пунктом 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Враховуючи, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України і управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державної казначейської служби України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо правомірності стягнення коштів з Державного бюджету України через ГУ Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області є помилковими, оскільки територіальні органи Державної казначейської служби України не мають права на списання коштів з Державного бюджету для компенсації заподіяної шкоди.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров