БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/128/19
Провадження № 2/497/297/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря - Ковтун О.І.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Болград, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить постановити рішення, яким стягнути з відповідача аліменти на утримання дочки, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 2000.00 гривен щомісячно, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Свої вимоги мотивує тим, що дочка знаходиться на її утриманні і проживає спільно з нею. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає.

Позивач в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.18,18а).

Відповідач надав відзив до суду, позовні вимоги визнав частково. Не заперечував, що він є батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Пояснив, що він ніде не працює, доходів не має. Розуміє, що зобов'язаний сплачувати аліменти, однак не має такої можливості. Згоден сплачувати аліменти в розмірі встановленому законом, а саме 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.23). Просив судове засідання провести у його відсутність.

Розглянувши подані документи та матеріали, заяви сторін по справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України.

Так, відповідно до ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.09.2012 року, який розірвано на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 20.03.2018 року, справа №497/228/18 (а.с.5).

В цьому шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьками якої є позивач та відповідач по справі, що підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_2, актовий запис № 03 (а.с.4).

Згідно довідки №81 від 17.01.2019 року, виданої Олександрівською сільською радою Болградського району Одеської області, разом з позивачкою проживає її донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та перебуває на її повному утриманні (а.с.6).

На підставі досліджених доказів суд вбачає, що позивач перебуває у скрутному матеріальному становищі та має необхідність в отриманні аліментів.

Будь-яких інших доказів в підтвердження передбачених ст.182 Сімейного кодексу України обставин на підтвердження матеріального стану та стану здоров'я як відносно позивачки, так і відносно відповідача суду не надано, крім тих, що досліджені в судовому засіданні, не встановлено таких і при розгляді справи.

Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою (ч.1 ст. 141 СК України).

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно ст.181 СК України - способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до положень ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 рокуі набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв'язку у їх сукупності.

При цьому суд враховує, що відповідач визнав той факт, що саме він є батьком дитини ОСОБА_3, а також його згоду на виплату аліментів в розмірі визначеному законом, тобто 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи об'єктивності та справедливості, а також норми Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», яким визначено, що мінімальний розмір аліментів на дитину віком від 6 до 18 років з 01.01.2019 року становить 1013.00 гривен (2 027.00 гривен х 50 %), з 01.07.2019 року - 1059.00 гривен (2 118.00 гривен х 50%), з 01.12.2019 року 1109.00 гривен (2 218.00 гривен х 50%), суд приходить до висновку, що аліменти у розмірі - 1200.00 гривень, є саме тим розміром який може визнаватися необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Датою подачі позову є 30 січня 2019 року і саме з цієї дати підлягають стягненню аліменти на утримання дитини.

Таким чином, враховуючи, що позивач належними і допустимими доказами не довела заявлений нею розмір аліментів, те, що відповідач працює і спроможний сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі, а також той факт, що відповідач, являючись батьком дитини зобов'язаний її утримувати до досягнення нею повноліття, проте домовленості про утримання дитини між сторонами не досягнуто, та вона знаходяться на повному утриманні позивача ОСОБА_1 приймаючи до уваги, що батьки мають рівні права та несуть рівні обов'язки по вихованню та утриманню дитини, постановлюючи рішення виключно в інтересах дитини, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак в силу вимог ст. 141 ч.6 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 768.40 гривен.

На підставі викладеного і керуючись ст.51 Конституції України, ст.ст.141, 180, 181, 182, 192 СК України, ст.5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.2, 4, 10, 13, 19, 76-83, 95, 133, 134, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 354, 355, 430 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2, паспорт серії НОМЕР_3, виданий 18.10.2006 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1,

на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 - аліменти на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, у розмірі 1200.00 гривен щомісячно, починаючи з дати звернення до суду 30 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_8.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3, проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 паспорт серії НОМЕР_3, виданий 18.10.2006 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь держави судовий збір у розмірі 768.40 гривен (сімсот шістдесят вісім гривен сорок копійок).

Відповідачам, які не з'явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Болградський районний суд Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: С.В. Кодінцева