Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 757/19753/15-ц

провадження № 61-17210св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач- ОСОБА_2 ,

треті особи: Печерський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Печерський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві (далі - Печерський РВ ГУ ДМС України в місті Києві), Печерська районна в місті Києві державна адміністрація (далі - Печерська РДА), про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зняття його з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона є єдиним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрований у цій квартирі, проте з 2010 року в ній не проживає, а отже, його необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зняти з реєстраційного обліку.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач з 19 жовтня 2010 року не проживає у спірній квартирі, оскільки позивач примусово позбавила його можливості проживати в ній та чинить постійні перешкоди, такі обставини встановлені судовими рішеннями в інших справах з участю цих сторін, а тому не підлягають доказуванню.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення вимог, позбавлено відповідача права користування спірною квартирою.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач є власником спірної квартири, її право власності відповідачем не оспорюється. Припинення права власності відповідача на спірну квартиру внаслідок її відчуження ним на користь позивача свідчить про припинення, у тому числі і його права користування цією квартирою, а численні судові спори лише підтверджують відсутність будь-яких домовленостей і угод між ними щодо користування відповідачем спірною квартирою.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував обставини, які встановлені судом першої інстанції, а саме, що відповідач після укладення договору дарування на користь позивача, за усною домовленістю між ними, залишався проживати у спірній квартирі, такі обставини були встановленні судовими рішеннями в інших справах, ухвалених упродовж 2010-2014 років, а тому не потребують додаткового доказування і мають преюдиціальний характер.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі та зупинено виконання рішення апеляційного суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що відповідач ОСОБА_2 (рідний брат позивачки) зареєстрований та мешкає у спірній квартирі з 09 грудня 1980 року (а.с. 6).

16 січня 1998 року сторони уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого відповідач подарував, а позивач прийняла в дар спірну квартиру (а. с. 7).

Як зазначав відповідач між ними була домовленість, що він надалі залишиться проживати в цій квартирі. Вказані обставини також встановлені судовими рішеннями в інших справах.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 березня 2010 року

(справа № 22-2097) ухвалено вселити відповідача у спірну квартиру. У цій справі судом встановлено, що після укладення договору дарування 16 січня 1998 року, за усною домовленістю сторін, ОСОБА_2 залишився проживати на спірній житловій площі, проте у квітні 2008 року позивач примусово позбавила відповідача можливості проживати у квартирі, відібравши ключі та змінивши вхідні замки.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2012 року (справа № 2-1147/2012) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, відмовлено (а.с. 71).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року (справа № 757/6925/13-ц), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 лютого 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстрації відмовлено (а.с. 53-60).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04 грудня 2014 року (справа № 757/28228/13-ц) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням відмовлено (а.с. 72-74).

Указаними судовими рішеннями встановлено, що після відчуження відповідачем спірної квартири на користь позивача, за усною домовленістю між ними він продовжував проживати на спірній житловій площі, але у квітні 2008 року позивач примусово позбавила його можливості проживати у спірній квартирі, відібравши ключі та змінивши вхідні замки.

Зазначені обставини в силу частини третьої статті 61 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, доказування не підлягають. Аналогічна норма передбачена частиною четвертою статті 82 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

У справі, рішення у якій переглядається в касаційному порядку, позовні вимоги фактично спрямовані на позбавлення відповідача права на житло, яким він користується з 1980 року.

Проте за принципами застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи права на житло без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її позбавлення права на житло буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У цій справі йдеться про підставність позбавлення права на житло брата позивача, який за договором дарування безоплатно передав у власність сестрі (позивачу) належну йому на праві власності квартиру з умовою, що він надалі проживатиме у цій квартирі. Тому позбавлення відповідача права на житло лише за самим фактом переходу права власності на квартиру до позивача без оцінки законності позбавлення відповідача права на проживання у квартирі, є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У справі, судове рішення у якій переглядається в касаційному порядку, позбавлення відповідача права на житло в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій обдарованої особи, внаслідок яких відповідач може втратити право на користування житлом.

При цьому необхідно врахувати, що ОСОБА_2 як особа з інвалідністю першої групи, непрацездатний, мав право власності на спірну квартиру, але, уклавши договір дарування на користь позивача (сестри), відмовився від права власності, залишаючись користувачем спірної квартири.

ОСОБА_2 з 1980 року зареєстрований у спірній квартирі, а судовими рішеннями в інших справах встановлено, що за домовленістю між сторонами відповідач після укладення договору дарування зберігає право на постійне та безстрокове користування спірною квартирою.

Таким чином, позивач могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості, яку вона одержала за договором дарування.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; стаття 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення (у спірному випадку позивач сформулювала свою вимогу як позбавлення на користування відповідача квартирою) передбачені у статті 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). Позивачем таких підстав не зазначено.

Крім того, права колишніх власників житла, які відмовилися від свого права з умовою збереження права користування житлом, також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Законність визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Оскільки у справі, що розглядається, позивач, придбаваючи житло, знала про проживання в ньому відповідача, житло позивачем набуто безоплатно з умовою продовження користування ним колишнім власником житла, який є особою з інвалідністю першої групи, іншого житла не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у не заборонений законом спосіб, то суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість позбавлення колишнього власника житла права на житло, який безоплатно передав своє майно з умовою збереження права користування цим майно, без надання іншого жилого приміщення. У спірному випадку за аналогією закону підлягають застосуванню норми статті 116 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України.

Аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

Водночас, апеляційний суд при розгляді справи не звернув уваги на підстави позову та не застосував норми ЖК УРСР та ЦК України, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 213 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Натомість суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову в задоволенні позову.

При цьому суд першої інстанції, встановивши всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки у справі встановлено, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню повністю із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі заявник (відповідач) звільнений від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 584,64 грн (1218*0,4*120/100).

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року скасувати, рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2016 рокузалишити в силі.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь держави 584,64 грн судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко