Єдиний унікальний номер 240/248/19 Номер провадження 22-ц/804/2390/19
Єдиний унікальний номер 240/248/19
Номер провадження 22-ц/804/2390/19
Головуючий у 1 інстанції Щербак Ю.В.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Космачевської Т.В., Мірути О.А.

розглянув у письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 12 червня 2019 року у цивільній справі № 240/248/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності (суддя Щербак Ю.В.), ухваленого в приміщенні суду в смт. Олександрівка Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 звернулась до Олександрівського районного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності.

В обґрунтування позову зазначила, що під час спільного проживання подружжя придбали жилий будинок, розташований по АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 23 вересня 2008 року № 6876, посвідченого приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу на ім`я відповідача.

Відповідно до ст.ст.60, 63, 69 СК України, вказаний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а частки в майні кожного з подружжя є рівними. Однак, відповідач бажає користуватися будинком самостійно та намагається заборонити користування будинком, чим порушує права позивачки.

Просила визнати спільною сумісною власністю спірний жилий будинок та визнати за нею ( ОСОБА_2 ) право власності на 1/2 частину цього будинку.

Разом із позовом представник позивача надав заяву про поновлення строку позовної давності, вказуючи, що про порушення свого права власності на майно позивачці стало відомо у лютому 2019 року, під час вирішення питання про припинення права відповідача на аліменти, що стягуються з позивачки на користь спільної дитини з передачею права власності на спірний жилий будинок. Відповідач відмовився від укладання такого договору, мотивуючи відмову відсутністю у позивачки права на частку у майні. Позивачка посилається, що дізналася про порушення права власності саме у лютому 2019 року та просить визнати поважними причини пропуску звернення до суду з позовом та поновити його.

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 12 червня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідачем подано апеляційну скаргу на зазначене рішення, в якій він просив оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом першої інстанції проігноровано заяву позивача про поновлення строків позовної давності, у зв`язку з чим порушено процесуальний порядок вирішення питання про визнання за позивачем права власності.

Звертає увагу, що суд проігнорував той факт, що спільна дитина проживає з батьком, у спірному житловому будинку було зроблено ремонт після розлучення, проте питання про визначення суми ремонту не ставилось.

Посилається на ст.ст.256, 257, 261, 267 ЦК України та зазначає, що строк позовної давності повинен відраховуватись з моменту розірвання шлюбу (рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 08 грудня 2014 року, набрало законної сили 19 серпня 2015 року).

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17.

Позивачем не доведено поважності причин пропуску строку позовної давності, з огляду на що зазначений строк поновленню не підлягає.

Представником позивача ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він послався на ч.2 ст.72 СК України, абз.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 та зазначив, що позивач дізналась про порушення свого права у лютому 2019 року коли вчинила спробу розпорядження своєю часткою у спільному майні шляхом укладення договору на користь дитини.

Просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Матеріалами справи встановлено, що позов ОСОБА_2 подано до суду у березні 2019 року.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 1 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1921 гривня.

Визначена позивачем у позові ціна позову у розмірі 38853 грн., менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Таким чином, дану цивільну справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час придбання спірного будинку сторони перебували у шлюбі і це нерухоме майно, згідно до вимог сімейного та цивільного законодавства належить сторонам на праві спільної сумісної власності, і позивач має право на ? частину даного нерухомого майна. Крім того, враховуючи встановлені обставини справи, позивачем не пропущено трирічний строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 08 грудня 2014 року розірвано шлюб, зареєстрований 3 вересня 2005 року Олександрівським районним відділом реєстрації актів громадського стану Донецької області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис № 34 (а.с.47).

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 серпня 2015 року, рішення Олександрівського районного суду Донецької області залишено без змін (а.с.48, 49).

Отже, рішення суду про розірвання шлюбу набрало чинності 19 серпня 2015 року, що є днем припинення шлюбу відповідно до ч.2 ст.114 СК України.

Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 23 вересня 2008 року, посвідченого нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Донецької області, ОСОБА_1 придбав житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 ).

Відповідно до п.12 цього договору, покупець на час укладання договору перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 і цей житловий будинок набувається ними за взаємною згодою як спільна сумісна власність (а.с.31).

У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж положення містяться у статті 368 Цивільного кодексу України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Враховуючи, що спірний будинок придбано під час шлюбу, зазначене майно, відповідно до положень статей 68, 70 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Заперечень щодо правових висновків суду першої інстанції в цій частині відповідачем не надано.

Основним доводом апеляційної скарги є посилання відповідача на неправильний висновок суду щодо початку перебігу строку позовної давності, який (на його думку) слід відраховувати починаючи з дати розірвання шлюбу - 19 серпня 2015 року, дати набрання законної сили рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 08 грудня 2014 року. Звернення ж позивача з даним позовом в березні 2019 року відбулось з пропуском строку позовної давності. Ці доводи на думку колегії суддів суду апеляційної інстанції є необґрунтованими виходячи з наступного.

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як зазначив в пункті 15 своєї постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч.2 ст.114СК). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 р., тобто до дня набрання чинності СК. Відповідно до ч.1 ст.115 СК розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі РАЦС за заявою колишньої дружини або чоловіка. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст.ст.106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст.ст.109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК).

Як встановлено судом, і підтверджується листом в.о. начальника Олександрівського районного ВДВС ГТУЮ у Донецькій області від 15.03.2019 року вих. № 4329, 28.08.2018 року виконавець звернувся до суду з поданням про розшук боржника ОСОБА_2 за заявою стягувача.

В подальшому - на початку лютого 2019 року, стягувачем ( ОСОБА_1 ) державному виконавцю було надано номер телефону боржника (позивача по справі). Після розмови остання 04.02.2019 року прибула до відділу виконавчої служби і ознайомилась з виконавчим провадженням про примусове стягнення з неї аліментів на утримання дитини.

ОСОБА_2 висловила пропозицію ОСОБА_1 про вирішення питання по аліментам за рахунок її частини будинку, проте ОСОБА_1 зазначену пропозицію не прийняв, так як вважає, що будинок належить йому, а ОСОБА_2 не має права на його частку і наполягав на сплаті нею аліментів і заборгованості на його рахунок (а.с.14).

Суд першої інстанції, надавши оцінку доказам, прийшов до висновку про те, що початком перебігу строку позовної давності по справі є саме лютий місяць 2019 року, коли позивач дізналась про порушення її майнового права (інтересу) тому звернення позивача з даним позовом відбулось в межах передбаченого законом строку, і з таким висновком погоджується колегія суддів.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення не врахував, що в спірному будинку фактично мешкає він (відповідач) та його з позивачем неповнолітній син ОСОБА_4 (2007 року народження). Позивач в спірному будинку не мешкає. Суд повинен був при ухваленні рішення про визнання права власності за сторонами по 1/2 частині будинку відійти від принципу рівності сторін та збільшити його долю. А також посилання на неврахування судом розміру вартості здійсненого ним ( ОСОБА_1 ) після розірвання шлюбу ремонту - не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З матеріалів справи не вбачається, що зазначені вище заперечення та докази на їх підтвердження надавались відповідачем та його представником суду першої інстанції та були предметом судового дослідження. Такі докази не надані і суду апеляційної інстанції, разом з доказами на підтвердження неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від них не залежали.

Доводи апеляційної скарги про необхідність обліковувати початок перебігу строку давності з дати набрання рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 08.12.2014 року законної сили після перегляду в апеляційній інстанції - з серпня 2015 року, а ні з лютого 2019 року, не можуть бути взяті до уваги, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, вказівка в описовій частині ухвали апеляційного суду Запорізької області від 19.08.2015р. на доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , по справі про розірвання шлюбу, про наявність майнового спору, не можна вважати встановленим фактом, оскільки це питання не було предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином під час апеляційного розгляду справи доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження.

Згідно ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову складає 38853 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, скаржником ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги, судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 12 червня 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 21 листопада 2019 року.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: Т.В. Космачевська

О.А. Мірута