Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 754/8637/15-ц

провадження № 61-13817св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- житлово-будівельний кооператив «Автотранспортник-5»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року у складі судді Ярошенка С. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2016 року у складі колегії суддів: Усика Г. І., Ратнікової В. М., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись з позовом до ОСОБА_3 , департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - житлово-будівельний кооператив «Автотранспортник-5» (далі - ЖБК «Автотранспортник-5»), про скасування наказу, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 травня 2004 року на підстав наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 квітня 2004 року № 786-С ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат загальною площею 54,80 кв. м, житловою площею 28,6 кв. м.

Вказаний наказ було видано на підставі довідки ЖБК «Автотранспортник-5» від 22 квітня 2004 року № 21, в якій зазначено, що ОСОБА_3 є власником кооперативної квартири АДРЕСА_1 та повністю вніс пайові внески за квартиру.

Зазначали, що ОСОБА_3 ніколи не був членом ЖБК «Автотранспортник-5», а довідка ЖБК «Автотранспортник-5» від 22 квітня 2004 року № 21 містить недостовірну інформацію. Передача квартири у власність лише ОСОБА_3 порушує їх право на отримання ними частки квартири у власність.

Враховуючи вищевикладене просили суд: скасувати наказ Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 квітня 2004 року № 786-С про передачу ОСОБА_3 у приватну власність квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на зазначену квартиру, видане 12 травня 2004 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) серія САА № 782818; скасувати реєстраційний напис Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на нерухоме майно на правовстановчому документі у реєстровій книзі № д.183-108 за реєстровим номером 611/32576 від 20 травня 2004 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що оформлення набутого права власності на кооперативну квартиру здійснено Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської ради відповідно до Положення про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна в м. Києві, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 серпня 2001 року № 1820. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивачами не доведено правомірність позовних вимог та порушення відповідачами їхніх прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до Розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 06 червня 2019 року № 609/0/226-19 та Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказують, що ОСОБА_3 ніколи не був членом ЖБК «Автотранспортник-5», а тому кооперативом не могла бути видана довідка про його членство у кооперативі та сплати ним пайового внеску. Посилаються на те, що матеріали справи містять докази обґрунтованості їх доводів щодо неперебування відповідача у складі кооперативу.

Таким чином, вважають, що висновки судів про правомірність набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру, як члена кооперативу, що сплатив пайовий внесок у повному обсязі, не відповідають приписам частини третьої статті 384 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 жовтня 1998 року виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів ОСОБА_3 видано обмінний ордер № 10921 на сім`ю з трьох осіб на квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена квартира знаходиться в будинку, що належить ЖБК «Автотранспортник-5».

Відповідно до довідки ЖБК «Автотранспортник-5» від 27 січня 2016 року вартість квартири в сумі 10 664,80 руб. станом на 01 вересня 1993 року погашена у повному обсязі. Однак, відомості про те, чи був ОСОБА_3 членом ЖБК «Автотранспортник-5» та ким погашено пайовий внесок, відсутні, оскільки документи були знищені у 1991 року під час пожежі.

Згідно свідоцтва про право власності від 12 травня 2004 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 квітня 2004 року № 786-С, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .

Як убачається з довідки за Ф-3, у спірній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Встановлено в судовому засіданні, що члени сім'ї відповідача, зокрема ОСОБА_1 , членами ЖБК «Автотранспортник-5» не були, пайових внесків не робили.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Положенням статті 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником (частина третя статті 384 ЦК України).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вказували на те, що ОСОБА_3 не був членом ЖБК «Автотранспортник-5», а тому відсутні підстави вважати, що він набув право власності на вказану квартиру правомірно.

Відповідно до Положення про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна в м. Києві, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 31 серпня 2001 року № 1820 (далі - Положення), Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації було органом, уповноваженим здійснювати оформлення права власності та видавати свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомого майна, у тому числі на квартири, за які члени житлово-будівельних кооперативів чи товариств повністю внесли пайові внески (пункт 6.1.4. Положення).

Пунктом 9 Положення передбачено, що для оформлення права власності та видачі свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомого майна (групу об`єктів) до відповідного органу подається заява по кожній адресі за зразком згідно з додатком 4 до цього Положення, а також матеріали поточної технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, оформлені БТІ. В разі необхідності орган, який здійснює оформлення права власності з видачею свідоцтва про право власності, може запросити у замовника додаткові документи щодо об`єкта нерухомого майна, або його власника крім тих, що передбачені цим Положенням.

Згідно пункту 10 Положення до заяви та матеріалів технічної інвентаризації фізичною особою додаються паспорт та ідентифікаційний код.

Відповідно до підпункту 12.4 пункту 12 Положення додатково до документів, зазначених в пунктах 9 і 10 цього Положення, для оформлення права власності з видачею свідоцтва про право власності заявниками до Головного управління житлового забезпечення на квартиру, яку було надано в користування члену житлового, житлово-будівельного кооперативу чи товариства, за яку член цього житлового, житлового-будівельного кооперативу чи товариства вніс пайовий внесок додається довідка житлового, житлово-будівельного кооперативу чи товариства про членство в кооперативі, товаристві та повне внесення членом кооперативу, товариства пайового внеску.

Пунктом 15 Положення встановлено, що документи, на підставі яких оформляються свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомості, надаються в оригіналах або нотаріально посвідчених копіях, копіях, відповідність яких оригіналу перевіряють та засвідчують працівники органу, який оформляє право власності.

За результатами розгляду наданих замовником документів орган, який здійснює оформлення права власності, видає наказ (розпорядження) про оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна (пункт 19 Положення).

Вказаним положенням було передбачено вичерпний перелік документів, які заявник чи заявники зобов`язані надати до уповноваженого органу з метою оформлення права власності з видачею свідоцтва про право власності.

Таким чином, враховуючи наведене, слід дійти висновку, що видача свідоцтва ОСОБА_3 про право власності від 12 червня 2004 року серії САА № 782818 була зумовлена поданням останнім всіх необхідних документів для оформлення права власності на квартиру, а у Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації були відсутні підстави для відмови у видачі такого свідоцтва у зв'язку з отриманням всіх документів, передбачених вищевказаним Положенням.

Вказане підтверджується письмовими поясненнями Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради, у яких вказано, що ОСОБА_3 надав повний пакет документів, а саме: заяву, довідку ЖБК «Автотранспортник-5» про членство в кооперативі та повне внесення пайового внеску, довідку, що замінює ордер на квартиру, довідку про склад сім'ї та прописку.

Також не можуть бути прийняті доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 не був членом кооперативу з огляду на таке.

З довідки ЖБК «Автотранспортник-5» від 23 грудня 2015 року № 2-3913 вбачається, що внаслідок пожежі у 1991 році у кімнаті прийому громадян були знищені документи господарсько-фінансової діяльності та бухгалтерського обліку ЖБК «Автотранспортник-5», вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 01 січня 1990 року складала 10 644,08 руб., пайовий внесок був повністю погашений станом на 1993 рік. Хто саме вносив оплату пайового внеску за квартиру і чи був ОСОБА_3 членом кооперативу, не можливо підтвердити у зв'язку із знищенням документів.

Разом із тим, оскільки зазначена квартира знаходиться в будинку, що належить ЖБК «Автотранспортник-5», то оформлення обміну квартир, а також видача свідоцтва про право власності на квартиру повинно було відбуватися з дотриманням законодавства, що регулює діяльність житлово-будівельних кооперативів.

Статтею 137 ЖК України визначено, що порядок організації та діяльності житлово-будівельних кооперативів встановлюється цим Кодексом, примірним статутом житлово-будівельного кооперативу (Примірний статут) та іншими актами законодавства Української РСР.

В уточненій позовні заяві позивачі вказували, що ОСОБА_3 не був членом ЖБК «Автотранспортник-5», а користування спірною квартирою здійснювалось на підставі обмінного ордеру, який виданий відповідачу 15 жовтня 1988 року № 10921.

Членом ЖБК «Автотранспортник-5» з моменту створення кооперативу був батько ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , який отримав спірну квартиру на підставі ордеру, який було видано виконкомом Київської міської ради народних депутатів 16 жовтня 1987 року на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 12 жовтня 1987 року.

Відповідно до пункту 36 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу (далі - Примірний статут), затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, член житлово-будівельного кооперативу вправі за письмовою згодою проживаючих з ним членів сім`ї, провести обмін займаного жилого приміщення, зокрема з наймачем жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду за умови прийому до членів кооперативу особи, яка вселиться у зв`язку з обміном у будинок житлово-будівельного кооперативу.

Пунктом 40 Примірного статуту передбачено, що при обміні жилого приміщення в будинку державного або громадського фонду на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу особа, яка вступає до кооперативу у зв`язку з обміном, зобов'язана внести на рахунок кооперативу в установі банку пайовий внесок не менший, ніж розмір паєнагромадження члена кооперативу, який вибув. Якщо особа, яка вступає до кооперативу у зв'язку з обміном, є з членом кооперативу близьким родичем (батьки, діти, дід, бабка, рідні брати і сестри), вона звільняється від внесення зазначеного пайового внеску за умови передачі їй паєнагромадження вибулим членом кооперативу.

Постановою Ради Міністрів УРСР від 31 січня 1986 року № 31 були затверджені Правила обміну жилих приміщень в Українській РСР (далі - Правила обміну жилих приміщень).

Пунктом 1 Правил обміну жилих приміщень визначено, що ці правила встановлюють порядок обміну жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду і житлово-будівельних кооперативів.

Згідно пункту 10 Правил обміну жилих приміщень громадяни, бажаючі провести обмін займаних жилих приміщень, подають виконавчому комітетові відповідної ради народних депутатів заяви встановленого зразка. Крім того подаються виписка з рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу про прийом даної особи до кооперативу - при обміні жилого приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу.

Отже, аналізуючи вищенаведені норми, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, які дійшли обґрунтованого висновку про те, що без прийому в члени кооперативу ОСОБА_3 замість його батька та невнесення ним паєвого внеску замість паєнагромадження, який забрав його батько у зв'язку і виходом із кооперативу, чи без передачі батьком свого паю ОСОБА_3 , обмін квартири державного житлового фонду, в якій проживали сторони, на квартиру в кооперативному будинку не був би проведений.

Таким чином, посилання позивачів, що ОСОБА_3 не був членом кооперативу, є необґрунтованими та недоведеними, оскільки у такому випадку останній не мав би права на отримання відповідного ордеру.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачами норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановили правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовили ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта