Провадження № 2/127/1961/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2019 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю секретаря Кравчук Т.В.,

представника позивача Яценко Д.Ю.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, -

В С Т А Н О В И В :

Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, мотивуючи позовну заяву тим, що з 03.08.2016 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» на посаду професіонала з фінансово-економічної безпеки 1 категорії у відділ економічної безпеки та охорони. Починаючи з 01.03.2017 року позивач займав посаду начальника служби безпеки та кадрового забезпечення КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», а з 14.03.2017 року з урахуванням наявної вакансії провідного професіонала з антикорупційної діяльності підприємства, позивачу було дозволено суміщення професії з доплатою у розмірі 90% посадового окладу професіонала з антикорупційної діяльності.

03.12.2017 року на підприємстві були проведені зміни в організаційній структурі підприємства, в результаті яких, із складу служби економічної безпеки та кадрового забезпечення було виведено відділ кадрів та юридично-договірний відділ і підпорядковано їх безпосередньо генеральному директору, а службу охорони та кадрового забезпечення перейменовано в службу економічної безпеки та охоронної діяльності.

08.05.2018 року було видано наказ №258.1-к «Про зміни істотних умов праці», згідно з яким, починаючи з 08.07.2018 року, втратив чинність наказ про суміщення посад відповідача та припиняється виплата доплат з 08.07.2018 року.

Отже з 09.07.2018 року по 24.10.2018 року ОСОБА_2 перебував на посаді начальника служби економічної безпеки та охоронної діяльності та був звільнений з посади на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Позивач вважає, що на момент підготування та підписання наказу №152/1 від 14.03.2017 року «Про заміщення посад» ОСОБА_2 були відомі вимоги наромативно-правових актів, зокрема, що він не має права працювати за сумісництвом посад. Таким чином, неналежне виконання відповідачем своїх посадових обов`язків призвело до надмірної виплати останньому доплати за суміщення посади начальника служби безпеки та кадрового забезпечення і посади провідного професіонала з антикорупційної діяльності, що завдало позивачу збитки на суму 111615,10 грн. Враховуючи наведене вище, з метою захисту своїх прав позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 111615,00 грн. завдану працівником під час виконання трудових обов`язків та судовий збір в розмірі 1921,00 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позові та відповіді на відзив. Просила позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі та заперечив проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позов. Додатково суду пояснив, що наказ №152/1 від 14.03.2017 року був підписаний відповідно до чинного законодавства в межах повноважень в.о. Генерального директора КП ВМР «Віницяміськтеплоенерго» Бульбаса С.В. 28.03.2017 року він звернувся з офіційним запитом до НАЗК з питань надання відповіді чи мають, відповідно до Закону України «Про запобігання корупції», керівники структурних підрозділів підприємств комунальної власності право працювати за сумісництвом, за суміщенням, чи виконувати роботу для інших суб`єктів господарської діяльності на основі цивільно-правового договору. У відповідь на запит НАЗК роз`яснило, що обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності поширюється виключно на осіб, зазначених у п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції», до яких не належать посадові особи юридичних осіб публічного права. Таким чином, суміщення відповідача відповідає чинному законодавству, зокрема Закону України «Про запобігання корупції» і водночас не регулюється положеннями Постанови Ради Міністрів СРСР «Про порядок та умови суміщення професій (посад)» №1145 від 04.12.1981 року, а також листами Міністерства праці та соціальної політики України №294/13/116-10 від 16.09.2010 року «Про сумісництво посадових осіб державних і комунальних установ та соціальні гарантії інвалідів» та наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства Фінансів України №43 від 28.06.1993 року «Про затвердження «Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», оскільки останні визначають умови сумісництва. Позивачем, всупереч вимог ст.ст. 21, 29 КЗпП України, не було ознайомлено відповідача з посадовою інструкцією, не укладено з ним трудового договору, а тому ставити йому в провину невиконання або не належне виконання ним посадових обов`язків - неможливо. З огляду на вказане, на нього не розповсюджується правило відшкодування ні повної, ні обмеженої матеріальної відповідальності. Відповідач просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Крім того відповідачем було подано суду письмову заяву про застосування позовної давності (Т.2 а.с. 139-140), яка мотивована тим, що про нібито невідповідність займаних посад чинному законодавству України, позивач дізнався до 08.05.2018 року, проте 08.05.2018 року усунув таку невідповідність шляхом видачі наказу «Про зміни істотних умов праці». З огляду на це та з урахуванням вимоги ч.3 ст.233 КЗпП України, ст. 260 ЦК України, та з врахуванням вихідних днів, строк для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, завданої підприємству у даному випадку закінчився 13.05.2019 року. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом лише 20.05.2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності. В зв`язку з вказаним вище, відповідач просив застосувати позовну давність у справі, яка є підставою для відмови у позові.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що наказом керівника підприємства КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» Бульбаса С.В. №315-к від 02.08.2016 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу з 03.08.2016 року на посаду - професіонал з фінансово-економічної безпеки 1 категорії у відділ економічної безпеки та охорони (Т.1 а.с.8).

Згідно із наказом про переведення на іншу посаду №618-к від 04.11.2016 року, ОСОБА_2 переведено постійно з 07.11.2016 року на посаду заступника начальника відділу економічної безпеки та охорони (Т.1 а.с. 9).

Згодом, 10.11.2016 року наказом про переведення на іншу роботу №632-к, відповідача було тимчасово переведено з 10.11.2016 року на посаду в.о. начальника відділу економічної безпеки та охорони (Т.1 а.с. 10).

06.04.2017 року наказом КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» про переведення на іншу роботу №206.1-к, ОСОБА_2 переведено з 10.03.2017 року на посаду начальника служби безпеки та кадрового забезпечення (Т.1 а.с. 11).

Слід відзначити, що наказом № 152/1 в.о. генерального директора КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» Бульбаса С.В. «Про заміщення посади» від 14.03.2017 року, ОСОБА_2 , начальнику служби безпеки та кадрового забезпечення КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», було дозволено суміщення професії провідного професіонала з антикорупційної діяльності підприємства з 14 березня 2017 року на період дії вакансії, з обсягом робіт у межах дії посадової інструкції провідного професіонала з антикорупційної діяльності та інших нормативно-правових актів КП ВМР «ВМТЕ», з доплатою у розмірі 90% посадового окладу професіонала з антикорупційної діяльності (Т.1 а.с. 12). Даний наказ було підготовлено відповідачем та погоджено в.о. начальника ЮДВ КП ВМР «ВМТЕ».

Начальником служби безпеки та кадрового забезпечення ОСОБА_2 було розроблено Посадову інструкцію начальника служби безпеки та кадрового забезпечення (Т.1 а.с. 13-17), яка була погоджена з начальниками відділів та затверджена в.о. генерального директора КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» Бульбасом С.В. в 2017 році. Так, п. 5.1 вказаної Посадової інструкції визначено, що начальник служби безпеки та кадрового забезпечення повинен знати: Конституцію України, господарський, адміністративний, кримінальний кодекси України, закони та постанови Верховної Ради України, укази Президента України, постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України, інші нормативно-правові документи, що стосуються сфери безпеки та охорони.

З матеріалів справи вбачається, що 06.04.2017 року між КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» та працівником служби безпеки та кадрового забезпечення ОСОБА_2 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (Т.1 а.с. 18). Зі змісту даного договору вбачається, що працівник який займає посаду начальника служби або виконує роботу безпосередньо пов`язану з прийманням, зберіганням, обробкою, відпуском, перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому товарно-матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність по забезпеченню збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. Працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо шкода заподіяна не з його провини.

Наказом КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» № 688 від 01.12.2017 року, було затверджено та введено в дію 04.12.2017 року організаційну структуру підприємства, шляхом внесення наступних змін:

виведено зі складу служби безпеки та кадрового забезпечення відділ кадрів та юридично-договірний відділ, підпорядкувавши їх генеральному директору;

перейменовано службу безпеки та кадрового забезпечення у службу економічної безпеки та охоронної діяльності;

виведено зі служби виробничо-технічної відділ з контролю якості теплової енергії та введено його у службу збуту (Т.1 а.с. 19).

В подальшому, 08.05.2018 року наказом в.о. генерального директора КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» Білика М.С. № 258.1-к від 08.05.2018 року було визначено, що наказ від 14.03.2017 року №152/1 вважати таким, що втратив чинність з 08.07.2018 року. Також попереджено ОСОБА_2 про наступні зміни істотних умов праці (Т.1 а.с. 20).

В матеріалах справи містяться розрахункові листи, на підтвердження факту виплати відповідачу заробітної плати за час суміщення ним посад (Т.1 а.с. 43-56).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звертався 28.03.2017 року до Голови НАЗК Корчак Н.М. із запитом про надання інформації стосовно того, чи мають право, відповідно до Закону України «Про запобігання корупції», керівники структурних підрозділів підприємств комунальної власності працювати: за сумісництвом, за суміщенням, чи виконувати роботу для інших суб`єктів господарської діяльності на основі цивільно-правового договору (Т.1 а.с. 96).

У відповіді на зазначений запит НАЗК повідомило, що відповідно до ч.1 ст. 25 Закону України «Про запобігання корупції» обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності поширюється виключно на осіб, зазначених у п.1 ч.1 ст.3 цього Закону, до яких не належать посадові особи юридичних осіб публічного права (Т.1 а.с. 97).

Згодом, 20.06.2018 року ОСОБА_2 звернувся до Голови НАЗК Мангули О.А. із запитом про надання інформації стосовно того, чи можуть керівники самостійних структурних підрозділів комунальних підприємств займати на цьому ж підприємстві за суміщенням вакантну посаду Уповноваженого (правовий статус якого визначений ст. 64 Закону України «Про запобігання корупції») (Т.1 а.с. 98).

У відповіді на вказаний запит НАЗК повідомило, що надання роз`яснень щодо можливості суміщення посади керівника самостійного структурного підрозділу комунального підприємства з посадою Уповноваженого з питань запобігання та виявлення корупції виходить за межі повноважень Національного агентства. Разом з тим, зазначено, що Уповноваженим може бути фізична особа, яка здатна за своїми діловими та моральнити якостями, професійним рівнем, станом здоров`я виконувати відповідні обов`язки. Таким чином, антикорупційне законодавство визначає саме введення окремої посади Уповноваженого, до компетенції якого належить виключно здійснення реалізації антикорупційної програми юридичної особи, та призначення особи на цю посаду відповідно до законодавства про працю, а не покладання виконання обов`язків на одного з працівників юридичної особи (Т.1 а.с. 99-100).

Також п. 9 розділу 4 Антикорупційної програми КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», затвердженої генеральним директором Бульбасом С.В. в 2017 році, визначено, що забороняється покладення на Уповноваженого обов`язків, що не належать або виходять за межі його повноважень, визначених Законом і Антикорупційною програмою, чи обмежують виконання ним повноважень (Т.1 а.с. 129-136).

Згідно із п. 3.1.5. ст. 3 Статуту КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», затвердженого рішенням Вінницької міської ради від 25.03.2016 року № 196, для реалізації мети, зазначеної в статті 2 цього Статуту, Підприємству надається право формувати на договірній основі тимчасові творчі (трудові) колективи для виконання конкретних замовлень, залучати до участі в діяльності Підприємства окремих висококваліфікованих спеціалістів на умовах сумісництва чи конкретної системи найму, самостійно за погодженням з Органом управління визначати розміри та порядок оплати праці, її організації та нормування, правила внутрішнього трудового розпорядку у відповідності з чинним законодавством України та колективним договором (Т.1 а.с. 171-178). Аналогічне положення міститься і в Статуті КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», затвердженого26.05.2017 року №747 (Т.1 а.с. 179-186).

Також положенням п. 4.6.4., 4.6.5. вказаних Статутів визначено, що Генеральний директор діє на засадах єдиноначальності і наділяється правом затверджувати штатні розписи підприємства, видавати накази та розпорядження, обов`язкові для всіх працівників підприємства, та підпорядкованих відособлених підрозділів, затверджувати всі документи, що регламентують внутрішній розпорядок та господарську діяльність підприємства.

Як вбачається з організаційної структури підприємства КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» введеного в дію з 10.03.2017 року, служба безпеки та кадрового забезпечення, юридично-договірний відділ, провідний професіонал з антикорупційної діяльності є окремими структурними підрозділами та є підпорядковані Генераьному директору (Т.2 а.с. 90). З 15.05.2017 року було введено в дію нову організаційну структуру підприємства, проте вказані відділи були залишені без змін (Т.2 а.с. 91).

Разом з тим, в організаційній структурі КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» введеній в дію з 01.10.2017 року вбачається, що юридично-договірний відділ був підпорядкований службі безпеки та кадрового забезпечення, а Провідний професіонал з антикорупційної діяльності існував як окремий відділ (Т.2 а.с. 92-93).

04.12.2017 року, згідно з наказом №688 від 01.12.2017 року на підприємстві було проведено зміни в організаційній структурі підприємства, в результаті яких, із складу служби економічної безпеки та кадрового забезпечення було виведено відділ кадрів та юридично-договірний відділ і підпорядковано їх безпосередньо генеральному директору, а службу охорони та кадрового забезпечення перейменовано в службу економічної безпеки та охоронної діяльності (Т.2 а.с. 95).

Наказом КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» з 01.01.2018 року, а згодом і з 15.02.2018 року та з 01.06.2018 року було затверджено та введено в дію нові організаційні структури підприємства, в яких три вказаних вище підрозділи були відокремлені та підпорядковані безпосередньо генеральному директору (Т.2 а.с. 96, 97, 98).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 підтвердила факт суміщення посад відповідачем, отримання ним посадового окладу в розмірі 90%. Також зазначила, що на підприємстві не вистачало кадрів, тому відбулось суміщення посад, а ОСОБА_2 був кращою кандидатурою, яка також була погоджена генеральним директором.

Частинами 1, 2 ст. 130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Позивачем не надано суду доказів того, що шкода заподіяна підприємству була спричинена винними протиправними діями (бездіяльністю) відповідача.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Позивачем у справі, відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять рішення суду, яким би було визнано ОСОБА_2 винним у порушенні законодавства щодо запобігання та боротьбі з корупцією.

Також в справі відсутні докази про недійсність або про припинення дійсності наказу про прийняття на посаду відповідача, що спростовує твердження позивача про надмірну виплату відповідачу доплат за суміщення посади начальника служби безпеки та кадрового забезпечення і посади провідного професіонала з антикорупційної діяльності.

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України № 514/13/155-10 від 21.06.2010 року «Про роботу за суміщенням та сумісництвом» суміщення професій (посад) - це виконання працівником поряд із своєю основною роботою, зумовленою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою) у межах робочого часу за основною роботою на одному і тому самому підприємстві, установі, організації за згодою працівника і якщо це економічно доцільно та не призводить до погіршення якості виконуваних обов`язків.

За змістом ст. 105 КЗпП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов`язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника.

Трудовий договір між сторонами не укладався, проте їх взаємовідносини визначаються умовами Колективного договору.

В Додатку №8 до Колективного договору між адміністрацією і виборним органом первинної профспілкової організації КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на 2016-2017 роки визначено, що розмір доплати за суміщення професій (посад) одному працівникові максимальними розмірами не обмежується і визначається наявністю одержаної економії за тарифними ставками і окладами суміщених посад працівників (Т.1 зворот а.с. 216).

Слід відзначити, що відповідачем вживались заходи щодо з`ясування питання відносно відповідності суміщення (сумісництва) посад чинному законодавству України, проте НАЗК відповіді не надало, пославшись на те, що надання такої інформації не входить до його компетенції.

Крім того, суд звертає увагу, що Посадова інструкція начальника служби безпеки та кадрового забезпечення (Т.1 а.с. 13-17), не містить підпису відповідача про ознайомлення з нею та прийняття її до виконання. З огляду на це, відповідач не був ознайомлений зі своїми правами та обов`язками, а тому твердження позивача щодо зловживання відповідачем своїм посадовим становищем є безпідставним.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що деякі аркуші інструкція містять інший інтервал тексу, що може свідчити про зміну змісту документу, оскільки цей факт не підтверджено належними та допустимими доказами.

Статтею 134 КЗпП України визначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Жоден з перелічених вище випадків можливості настання повної матеріальної відповідальності працівника, не відноситься до обставин даної справи.

Так, 06.04.2017 року між КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» та працівником служби безпеки та кадрового забезпечення ОСОБА_2 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до якого останній приймає на себе повну матеріальну відповідальність по забезпеченню збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.

Матеріали справи не містять доказів щодо незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих відповідачу для зберігання або для інших цілей. Доплата ОСОБА_2 за суміщення посади не належить до матеріальних цінностей.

Крім того, позивачем не передавалось відповідачу майно та інші цінності (сировина, основні й допоміжні матеріали, комплектуючі вироби або інші матеріальні цінності, що призначені для виробництва продукції, виконання робіт, надання послуг, розподілу, передачі, обслуговування виробництва й адміністративних потреб) для збереження або для інших цілей.

Суд не приймає до уваги твердження представника позивача про неналежне виконання відповідачем своїх посадових обов`язків, які призвели до надмірної виплати останньому доплат за суміщення посад, тому що дані доводи не підтвердженні належними письмовими докази. Слід відзначити, що ОСОБА_2 за вказівкою підготував наказ «Про заміщення посад», проте він був погоджений у юридично-договірному відділі КП ВМР «ВМТЕ», що не входить до структури служби безпеки та кадрового забезпечення (Т.2 а.с. 90), та був виданий в.о. генерального директора КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» С.В. Бульбас. Тобто з моменту видачі (підписання) наказу в.о. генерального директора взяв на себе відповідальність за зміст наказу «Про заміщення посад», зокрема його законності та відповідності норм чинного законодавства України.

Пунктом 4.6.5. Статуту КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» визначено, що Генеральний директор діє на засадах єдиноначальності і наділяється правом затверджувати всі документи, що регламентують внутрішній розпорядок та господарську діяльність підприємства.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 133 КЗпП України встановлено, що обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям тощо.

Отже, в разі доведення факту заподіяння керівництвом підприємства зайвих грошових виплат працівнику, матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств.

Стороною позивача визнані та не заперечуються обставини щодо виконання відповідачем посадових обов`язків за суміщенням посад, в результаті чого він тривалий час отримував заробітню плату.

У п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що суд у кожному випадку зобов`язаний з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Також в п. 4 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду роз`яснено, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести витрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Пряма дійсна шкода є саме підставою, що зумовлює перевірку умов можливості настання матеріальної відповідальності працівника. За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, а також вина працівника.

Всі три вказані вище умови для настання матеріальної відповідальності відповідача, позивачем не доведені, а отже підстави для притягнення ОСОБА_2 до матеріальної відповідальності відсутні. Проте, у зв`язку з надходженням заяви від відповідача про застосування позовної давності, суд вирішує питання про доцільність застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Також, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 3 ст. 233 КЗпП України визначено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Суд погоджується з твердженням відповідача, що строк позовної давності слід рахувати з 08.05.2018 року, тобто з дати видачі наказу №258.1-к «Про зміни істотних умов праці», яким було визначено, що наказ від 14.03.2017 року втратив чинність, тобто суміщення посад відповідача скасовано та припинено останньому виплату доплат.

Суд звертає увагу, що позивач звернувся до суду з даним позовом 21.05.2019 року, тобто поза межами строку позовної давності. Позивач не звертався до суду із заявою про поновлення строку на звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Комунальним підприємством Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» було пропущено строк звернення до суду із вказаним позовом до відповідача. Тому суд дійшов висновку про доцільність застосування строку позовної давності за заявою відповідача та про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав його спливу.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи те, що суд відмовляє у задоволені позову, судовий збір слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 105, 130, 134, 233 КЗпП України, ст.ст. 15, 256, 261 ЦК України, п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-83, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 06.12.2019 року.

Суддя: