Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 521/4893/15-ц

провадження № 61-24884св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка є правонаступником після ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 червня 2015 року у складі судді Буран О. М. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Гончаренко В. М., Короткова В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

27 березня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором поставки.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що ним згідно договору поставки від 01 вересня 2009 року № 21/С було поставлено відповідачу рослини на загальну суму 649 837,00 грн, що підтверджується видатковими накладними від 28 вересня 2009 року № 56, 57, 58.

Відповідно до пункту 4.1. договору, відповідач зобов`язаний був оплатити товар в обумовлені договором строки, проте зобов`язання по сплаті грошових коштів за поставлений товар не виконав.

Враховуючи строк позовної давності, позивач просив стягнути з відповідача суму, нараховану до сплати згідно підпункту «Д» пункту 4.1 частини 4 договору станом на 01 березня 2012 року, в розмірі 129 967,00 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 червня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором поставки в розмірі 129 967,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором поставки, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 червня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції ухвалені рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано цивільну справу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 травня 2018 року справа № 521/4893/15-ц надійшла до Верховного Суду.

12 червня 2019 року вказана справа разом з касаційною скаргою передана судді-доповідачу Коротенку Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 01 вересня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір поставки № 21/С, згідно якого відповідачем було отримано товар за загальну суму 649 837,00 грн.

Факт передачі товару на загальну суму 649 837,00 грн відповідачу та його обов`язок оплатити його підтверджується особистими підписами сторін у договорі поставки від 01 вересня 2009 року, а також підписами сторін на видаткових накладних від № 56, 57, 58.

Відповідно до частини 4 договору поставки, відповідач повинен був дотримуватись графіку та оплатити товар в наступні строки: 01 березня 2010 року - 129 967,00 грн; 01 вересня 2010 року - 129 967,00 грн; 01 березня 2011 року - 129 967,00 грн; 01 вересня 2011 року - 129 967,00 грн; 01 березня 2012 року - 129 967,00 грн.

Проведеним експертним дослідженням документів, результатом якого є висновок № 25/2012 від 11 квітня 2012 року, підтверджується, що відповідач за поставлений товар не розрахувався.

19 лютого 2015 року позивач звернувся до Господарського суду Одеської області, як фізична особа-підприємець, з позовом про стягнення з відповідача, як фізичної особи-підприємця, боргу.

Відповідно до ухвали Господарського суду Одеської області, 20 лютого 2015 року, було порушено провадження у справі № 916/727/15-г.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24 березня 2015 року провадження у справі було припинено, оскільки справа не підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором поставки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2019 року ОСОБА_1 була залучена до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статей 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статей 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої-другої статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

За загальним правилом оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 ЦК України).

Покупець повинен виконати свій обов`язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (частина друга статті 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (частина третя статті 692 ЦК України) або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

З огляду на вказані приписи не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Як свідчать встановлені судами обставини, на виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 649 837,00 грн.

Згідно довідки ПАТ «Ощадбанк» від 16 листопада 2016 року № 26-2/4926 на поточний рахунок № НОМЕР_1 з 01 вересня 2009 року і до моменту закриття кошти від СПД ОСОБА_3 не надходили.

Встановлено, що поточний рахунок № НОМЕР_1 було визначено договором поставки № 21/С від 01.09.2009 року, як банківський рахунок позивача у справі.

Будь-які належні та допустимі докази оплати за поставлений товар за вказаним договором суду не надані.

При таких обставинах суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному провадженні, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Разом із тим, апеляційний суд не звернув увагу на наявність в матеріалах справи заяви представника відповідача - ОСОБА_4, поданої нею до суду апеляційної інстанції, у якій просила застосувати наслідки спливу позовної давності при розгляді даної справи.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Тобто, у справі, яка є предметом перегляду, позивач міг пред`явити позов до боржників протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником зобов`язання.

Встановлено, що згідно підпункту «Д» пункту 4.1 частини 4 Договору поставки № 21/С від 01.09.2009 року, останній платіж в розмірі 129 967,00 гривень за поставлений товар відповідач повинен був здійснити до 01 березня 2012 року.

З позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором поставки ОСОБА_2 звернувся до Малиновського районного суду 27 березня 2015 року, поновити пропущений процесуальний строк суд не просив.

Відповідно до правової позиції, викладеній у пунктах 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Встановлено, що 23 червня 2015 року Малиновський районний суд м. Одеси ухвалив заочне рішення, яким позов ОСОБА_2 задовільнив. При цьому відповідача належно про час і місце розгляду справи суд не повідомив, оскільки приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 752/11896/17-ц.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення від 23 червня 2015 року відмовлено.

Звернувшись запеляційною скаргою на заочне рішення Малиновського районного суду від 23 червня 2015 року, ОСОБА_3 в особі відповідача - ОСОБА_4 подав до апеляційного суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності при розгляді даної справи.

Переглядаючи в апеляційному порядку заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 червня 2015 року, апеляційний суд вказані обставини не з`ясував, належної оцінки всім доводам апеляційної скарги не надав, уваги на наявність заяви про застосування позовної давності не звернув.

Наведене є порушенням норм цивільного матеріального та процесуального права та свідчить про необґрунтованість судового рішення апеляційного суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, в зв`язку з чим позбавлений можливості ухвалити нове рішення або змінити судові рішення у цій справі.

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, а тому, з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України)

Враховуючи, що апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Під час нового розгляду суду належить врахувати вищенаведене, дослідити та належним чином оцінити зібрані у справі докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило