Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 638/17497/15-ц

провадження № 61-9612св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на постанову Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бровченка О. І., Кіся П. В., від 19 грудня 2017 року та касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, у складі судді Хайкіна В. М., від 19 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява ПАТ «ОТП Банк» мотивована тим, що 14 квітня 2006 року між ОСОБА_5 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № ML700/451/2006. За умовами укладеного кредитного договору банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 13 500, 00 доларів США на купівлю нерухомого майна строком до 14 квітня 2021 року, а ОСОБА_3 зобов'язалась повернути банку суму отриманого кредиту та оплатити відповідну плату за користування кредитними коштами у строки, передбачені кредитним договором. У подальшому за згодою сторін вносились зміни до кредитного договору, шляхом укладення 16 березня 2009 року додаткового договору № ML700/451/2006/1. Банк виконав зобов'язання, передбачені кредитним договором, та надав ОСОБА_3 кредитні кошти згідно кредитної заявки від 14 квітня 2006 року. ОСОБА_3 порушила стоки оплати, передбачені кредитним договором, у результаті чого виникла заборгованість. 16 травня 2015 року позивачем на адресу ОСОБА_3 було направлено досудову вимогу № 22-2/873556 від 12 травня 2015 року із вимогою про дострокове погашення боргових зобов'язань, яка у встановлений строк виконана не була (лист повернувся відправнику із відміткою «за закінченням терміну зберігання»). 14 квітня 2006 року на забезпечення виконання вищезазначеного кредитного договору між ОСОБА_4 та банком було укладено договір поруки № SML-700/451/2006, за умовами якого ОСОБА_4 прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання боржником боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором в повному обсязі таких зобов'язань, кредитор набув право звернутися до ОСОБА_4 із вимогою про виконання боргових зобов'язань у повному обсязі чи у частині. 25 вересня 2015 року позивачем на адресу ОСОБА_4 направлено вимогу про дострокове погашення боргових зобов'язань, яка у встановлений строк не виконана. Станом на 11 вересня 2015 року заборгованість за кредитним договором складає 5 899, 33 доларів США, з яких: 5 550, 00 доларів США - заборгованість по сплаті кредиту, 349, 33 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом за період з 17 лютого 2015 року по 10 вересня 2015 року.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «ОТП Банк» просило суд стягнути із відповідачів вищевказану кредитну заборгованість.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2017 року задоволено позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк». Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML700/451/2006 від 14 квітня 2006 року у розмірі 5 899, 33 доларів США, з яких 5 500, 00 доларів США - заборгованість по сплаті кредиту, 349, 33 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом за період з 17 лютого 2015 року по 10 вересня 2015 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боржник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, останній має нести цивільно-правову відповідальність, а поручитель повинен нести цивільно-правову відповідальність за порушення боржником взятих на себе зобов'язань. Місцевий суд також вказав про те, що вимоги до боржника та поручителя заявлені банком у межах строку позовної давності та чинності поруки.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2017 року змінено. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 564, 18 долари США, яка складається з: 5 325, 00 доларів США заборгованість за кредитом та 239, 18 доларів США заборгованість за відсотками. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 228, 85 доларів США, яка складається з: 225, 00 доларів США заборгованість за кредитом та 3, 85 долари США заборгованість за відсотками. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору. Разом з тим, апеляційний суд вказав, що місцевий суд дійшов невірного висновку про те, що вимоги до боржника та поручителя заявлені банком у межах строку чинності поруки, оскільки банк звернувся до суду більш ніж через шість місяців з моменту виникнення заборгованості боржника, тому за правилами частини четвертої статті 559 ЦК України порука ОСОБА_4 щодо періодичних платежів за лютий, березень та квітень 2015 року припинилась. З поручителя у солідарному порядку з боржником підлягає стягненню заборгованість, що утворилась, починаючи з 16 квітня 2015 року, а решта - підлягає стягненню на користь позивача з ОСОБА_3

У січні 2018 року ПАТ «ОТП Банк» подано касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року.

У касаційній скарзі ПАТ «ОТП Банк» просить скасувати постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року і залишити в силі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги ПАТ «ОТП Банк» обґрунтовано тим, що апеляційний суд дійшов неправильного висновку про наявність підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України. Апеляційний суд не врахував, що змінивши строк виконання основного зобов'язання банк у межах шестимісячного строку звернувся до суду з позовом до боржника та поручителя.

26 лютого 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ «ОТП Банк» на постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року.

У січні 2018 року ОСОБА_4 подано касаційну скаргу на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» частково, стягнути кредитну заборгованість із ОСОБА_3, а у задоволенні решти позовних відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, не врахували, що банк пропустив шестимісячний строк звернення до суду з позовом до поручителя, тому порука є припиненою щодо всієї кредитної заборгованості.

17 квітня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подано відзив на касаційну скаргу ПАТ «ОТП Банк», в якому вказано на її необґрунтованість та безпідставність.

У травні 2018 року ПАТ «ОТП Банк» подано відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, в якому вказано на її необґрунтованість та безпідставність.

19 грудня 2018 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ПАТ «ОТП Банк» на постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року та касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що 14 квітня 2006 року між ОСОБА_5 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № ML700/451/2006 (а.с. 6-9).

У відповідності до умов кредитного договору № ML700/451/2006 від 14 квітня 2006 року банк надав позичальнику кредит у розмірі 13 500, 00 доларів США на купівлю нерухомого майна строком до 14 квітня 2021 року, а позичальник зобов'язався повернути банку суму отриманого кредиту та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі й строки, передбачені кредитним договором.

У подальшому за згодою сторін вносились зміни до кредитного договору шляхом укладення 16 березня 2009 року додаткового договору № ML700/451/2006/1 до кредитного договору № ML700/451/2006 від 14 квітня 2006 року. Зміни до кредитного договору були внесені у зв'язку зі зміною прізвища позичальника (а.с. 10).

Встановлено, що банк виконав зобов'язання, визначені кредитним договором, та надав позичальнику ОСОБА_3 кредитні кошти згідно кредитної заявки від 14 квітня 2006 року (а.с. 13).

14 квітня 2006 року з метою забезпечення виконання умов кредитного договору № ML700/451/2006 від 14 квітня 2006 року між ОСОБА_4 та банком було укладено договір поруки № SML-700/451/2006 (а.с. 20).

Представником позивача під час судового розгляду на підтвердження факту укладення кредитного договору та у порядку витребування доказів надано договір № 700/991/06 про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб від 14 квітня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_5, предметом якого є відкриття банком клієнту поточного рахунку № НОМЕР_1 та здійснення його розрахунково-касового обслуговування (а.с. 159-160); додатковий договір № 1 від 16 березня 2009 року до договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб № 700/991/06 від 14 квітня 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 (а.с.161); договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14 квітня 2006 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 166); договір іпотеки № PML 700/451/2006 від 14 квітня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_5 щодо забезпечення повного і своєчасного виконання ОСОБА_5 боргових зобов'язань за кредитним договором № ML700/451/2006 від 14 квітня 2006 року, за яким предметом іпотеки є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 162-164); додатковий договір від 18 березня 2009 року до договору іпотеки № PML 700/451/2006 від 14 квітня 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 (а.с. 165); договір добровільного страхування нерухомого майна фізичних осіб на виконання кредитного договору № МL700/451/2006 (а.с. 167-176); договір добровільного страхування ризику втрати права власності та інших майнових прав на виконання кредитного договору № МL700/451/2006 (а.с. 177-185); договір добровільного страхування від нещасних випадків від 14 червня 2006 року на виконання кредитного договору № МL700/451/2006 від 14 квітня 2006 року (а.с. 186-193).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № МL700/451/2006 від 14 квітня 2006 року станом на 11 вересня 2015 року заборгованість позичальника становить 5 899, 33 доларів США, з яких: 5 550, 00 доларів США - заборгованість по сплаті кредиту; 349, 33 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом за період з 17 лютого 2015 року по 10 вересня 2015 року (а.с. 21-22).

Встановлено, що ОСОБА_3 здійснила останній платіж на виконання своїх зобов'язань 14 квітня 2015 року (а.с. 21, 46-77).

16 травня 2015 року банком на адресу позичальника було направлено досудову вимогу (вих. №22-2/873556 від 12 травня 2015 року), в якій банк вимагав здійснити дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором № МL700/451/2006 від 14 квітня 2006 року протягом тридцяти днів з дати відправлення цієї вимоги (а.с. 14-16).

25 вересня 2015 року банком на адресу поручителя було направлено досудову вимогу вих. №700-01-85-4-12-4-8/3002 від 25 вересня 2015 року, в якій банк вимагав здійснити дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором № МL700/451/2006 від 14 квітня 2006 року протягом трьох днів з дати отримання цієї вимоги (а.с. 17-19).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Пунктами 3.1, 3.2 договору поруки № SML-700/451/2006 від 14 квітня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та банком, визначено, що поручитель приймає на себе зобов'язання здійснити виконання боргових зобов'язань в обсязі, заявленому кредитором, протягом трьох банківських днів з дати отримання досудової вимоги.

Встановлено, що позичальник з 14 квітня 2015 року припинив вносити щомісячні платежі. Досудову вимогу, в якій банк вимагав згідно пункту 1.9 кредитного договору достроково сплатити заборгованість у сумі 5 550, 00 доларів США, на адресу позичальника було направлено 16 травня 2015 року. Вказаною вимогою боржника було зобов'язано достроково (протягом 30 днів з дати відправлення) виконати зобов'язання по сплаті коштів у повному обсязі. Поштова кореспонденція з вказаною вимогою повернулась на адресу банку 03 червня 2015 року без вручення адресату.

Поручителю досудову вимогу направлено 25 вересня 2015 року. У вказаній вимозі банк вимагав від поручителя дострокового погашення заборгованості.

Пунктом 3.4 договору поруки № SML-700/451/2006 від 14 квітня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та банком, визначено, що вимога банку про дострокове виконання зобов'язань вважається отриманою поручителем, якщо кредитор надіслав її поштою за адресою, вказаною у цьому договорі.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя обчислюється від цієї дати.

З позовом до суду позивач звернувся 16 жовтня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором у частині періодичних платежів за лютий, березень та квітень 2015 року та стягуючи з поручителя у солідарному порядку з боржником заборгованість, що утворилась з 16 квітня 2015 року, апеляційний суд виходив з того, що ці вимоги пред'явлені банком до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку їх сплати, а тому, у силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, порука у цій частині є припиненою.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій у постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про задоволення позовних вимог банку, оскільки боржник, отримавши від банку кошти у кредит, свої зобов'язання по поверненню кредиту і сплаті процентів за користування грошовими коштами належним чином не виконав. З урахуванням вищенаведених обставин, судами правильно застосовано при вирішенні даного спору норми матеріального права, зокрема статті 526 ЦК України, у відповідності до вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до статті 554 ЦК України поручитель має нести цивільно-правову відповідальність за порушення кредитором взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим суди обґрунтовано встановили наявність правових підстав для часткового стягнення кредитної заборгованості із позичальника та поручителів.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, вірно застосував положення частини четвертої статті 559 ЦК України, зокрема визнав припиненою поруку у частині чергових платежів за основним зобов'язанням, строк виконання яких настав більш, ніж за шість місяців до моменту пред'явлення позову. Порука щодо інших платежів, які заявлені банком до стягнення, не припинилась.

Інші доводи касаційних скарги не впливають на правильність судових рішень.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2017 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта