КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Київ

Справа № 381/243/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка подана представником Криловою Оленою Леонідівною, на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2019 року, ухвалене у складі судді Ковалевської Л.М.,

у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У січні 2019 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.10.2010 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 6600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Однак, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, тобто, у порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. На підставі зазначеного просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 116 728 грн. 36 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 5971 грн. 84 коп. та заборгованості за процентами за користування кредитом з 20.10.2010 року по 30.05.2018 року - на суму 110 756 грн. 52 коп.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник АТ КБ «Приватбанк» - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів.

Вказує, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Відповідач власноручним підписом у заяві висловив бажання отримати кредитну картку, приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, зобов`язався їх виконувати та самостійно знайомитися з їх змінами.

Зазначає, що на підтвердження наданого розрахунку заборгованості до суду була надана виписка по картрахункам відповідача, в якій відображено всі здійснені операції, в тому числі факти користування кредитними коштами та часткового погашення заборгованості. Розрахунок заборгованості та виписка є належними доказом по справі. Як вбачається із розрахунку заборгованості та виписки, відповідач користувалась кредитною карткою, зокрема, знімала кошти в банкоматах. Крім цього, відповідач не лише користувалась кредитною карткою, а й частково погашала заборгованість. Отже, відповідач не лише отримала кредитну картку, а й визнала укладеннякредитного договору та погодилась з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на його виконання, зокрема, на погашення заборгованості.Таким чином, матеріалами справи підтверджено факт укладення кредитного договору, отримання та використання відповідачем кредитної картки, часткового погашення заборгованості. Однак дані обставини не були взяті до уваги судом.

Крім того, висновки суду про те, що надані копії Анкети-заяви та довідки обслуговування кредитування містять різну за змістом інформацію щодо умов кредитування, не відповідають обставинам справи, адже у довідці про умови кредитування розмір відсоткової ставки зазначено за місяць, а в розрахунку заборгованості розмір відсоткової ставки зазначено за рік. Таким чином, суд не був позбавлений можливості встановити, що річна відсоткова ставка за користування кредитними коштами з 01.09.2014 дорівнює саме 34,80 % (2,9 % * 12 місяців), а з 01.04.2015 - 43,20 % (3,6% * 12 місяців). Отже, нарахування відсотків за користування кредитними коштами здійснювалося відповідно до погоджених сторонами умов.

Зазначає, що висновок суду про пропуск трирічного строку звернення до суду з позовом не відповідають дійсним обставинам справи. Посилається на те, що підписавши заяву від 20.10.2010 року, відповідач пройшла ідентифікацію в Банку, а тому повторне заповнення будь-яких заяв або підписання інших додаткових документів не вимагалося згідно до процедури, що затверджена наказами по Банку, що не суперечить чинному законодавству. В подальшому, відповідно до звернення відповідача, її первісно отримана кредитна картка № НОМЕР_1 була перевипущена за № НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 07.2019 року.

Як вбачається з виписки по первісно виданій кредитній карті за номером НОМЕР_1 станом на 30.04.2016 року її баланс (графа «Остаток после операции») був від`ємним та складав - 22,187.69 грн. У виписці по перевипущеній кредитній карті за номером НОМЕР_2 з урахуванням здійсненої операції щодо автоматичного погашення простроченої заборгованості на суму 676,07 грн. станом на 11.05.2016 (графа «Остаток после операции») відображено баланс - 21,511.62 грн. Тобто, з виписки чітко вбачається, що замість кредитної карти № НОМЕР_1 було перевипущено саме карту з № НОМЕР_2 , термін дії якої до останнього дня 07.2019 року. Позивач звернувся до суду у січні 2019 року, тобто у межах строку позовної давності. Однак, вказані обставини не були взяті до уваги судом.

Суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальниккористувалась кредитними коштами, виконувала умови кредитного договору, частково сплачуючи заборгованість за договором, зверталась за перевипуском карти та користувалась перевипушеною карткою, а отже визнала свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 вважала доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наданого банком розрахунку станом на 31.10.2018 заборгованість відповідача за кредитним договором становить 171 594 грн., з яких: 5971 грн. 84 коп. - заборгованість за кредитом; 161 532 грн. 47 коп. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 4090 грн. 65 коп. - заборгованість за пенею та комісією.

Однак, у зв`язку з тим, що законом не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, то кредитодавець на свій розсуд, просить стягнути частину суми заборгованості за кредитом, а саме 116 728 грн. 36 коп., яка складається з: 5971 грн. 84 коп. - заборгованість за кредитом; 110 756 грн. 52 коп. - заборгованість по відсотках за користування кредитом з 20.10.2010 по 30.05.2018 (а.с. 5-7).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем представлений розрахунок заборгованості, який повністю суперечить довідці обслуговування кредитування (підписаній відповідачем) та Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». При цьому судом встановлено, що позивачем взагалі невірно розраховані відсотки, оскільки при однаковій поточній та простроченій заборгованості (починаючи з жовтня 2014 року), при однаковій кількості днів та відсотковій ставці, суми відсотків зовсім різні. Нараховані відсотки в сумі 161 532 грн. 47 коп. є завищеними та не відповідають сумі боргу, яка складає 5971 грн. 84 коп.

Крім того, відповідно до змісту позовної заяви та заяви-анкети на приєднання до умов кредитування кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки. Отримана відповідачем кредитна карта мала строк дії до жовтня місяця 2014 року, а тому кінцевим терміном повернення кредиту був саме жовтень 2014 року. Нарахування відсотків після жовтня 2014 року у розмірах, що передбачені кредитним договором, є порушенням вимог цивільного законодавства.

Відмовляючи у стягненні заборгованості за кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона діє до останнього календарного дня такого місяця, тобто до 30.10.2014 року. Строк погашення заборгованості за кредитом визначено щомісячними платежами (7% від заборгованості, але не менше 50 грн.), а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці. Останній платіж позивачем здійснено в серпні 2014 року.

Враховуючи викладене, 30.10.2014 року (граничний строк дії картки), відповідно до ст. 261 ЦК України почався перебіг строку позовної давності для пред`явлення вимог банку до відповідача про повернення кредитних коштів та обчислення встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку для звернення до суду.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом у січні 2019 року, то ним було пропущено трирічний строк позовної давності, тому у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по кредиту відмовлено.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх законними та обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, відповідач отримав від позивача кредит у розмірі 6600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом (2,5% в місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписаної відповідачем ОСОБА_1 20 жовтня 2010 року, базова процентна ставка в місяць становить 2,5%, тобто 30% річних; розмір щомісячних платежів становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним. Також вказаною довідкою передбачено розміри комісій за зняття готівкових коштів, інших банківських послуг, розміри пені за несвоєчасне погашення заборгованості.

Таким чином, сторони (ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 ) погодили умови, порядок і строк виконання зобов`язання, визначили розмір процентів за користування коштами та досягли згоди з усіх істотних умов договору від 20 жовтня 2010 року.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача підтвердив, що за інформацією АТ КБ «Приватбанк», на підставі Анкети-заяви ОСОБА_1 від 20 жовтня 2010 року їй була видана кредитна картка зі строком дії до останнього дня жовтня 2014 року, що було визначено як кінцевий термін повернення кредиту.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про неправомірність нарахування банком відсотків за користування кредитом після закінчення строку кредитування є правильними.

Судом першої інстанції було правильно враховано, що умовами укладеного договору встановлено розмір щомісячних платежів, строки їх внесення. Строк дії картки вказаний на лицевій стороні картки (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування, який відповідає строку дії картки.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року ( справа № 202/4494/16-ц), припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідно до п.3.3 Положення про здійснення операцій з використанням платіжних засобів, затвердженого постановою Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін та в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під платіжні засоби, установлюється договором.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем до позовної заяви, заборгованість відповідача станом на 31 жовтня 2014 року становила: прострочена заборгованість за кредитом - 281 грн. 17 коп., поточна заборгованість - 5690 грн. 67 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 947 грн. 95 коп.

Після цього строку позивач продовжував нараховувати проценти за користування кредитом до 31 жовтня 2018 року, розмір яких на вказану дату становив 161 532 грн. 47 коп.

Однак, право кредитодавця АТ КБ «Приватбанк» нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припинилось після спливу строку кредитування.

В апеляційній скарзі представник відповідача посилається на те, що в подальшому ОСОБА_1 отримала іншу кредитну картку, зі строком дії до останнього дня липня 2019 року, вказуючи про те, що доказами цієї обставини є наявна у матеріалах справи довідка позивача та виписка з банківського рахунку ОСОБА_1 .

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_1 пояснила, що нової кредитної картки вона не отримувала, а нею було отримано зарплатну картку, з якої Приватбанк примусово списав значну частину її заробітної плати. Не погодившись із такими діями банку, вона вимушена була звільнитись з роботи.

Як вбачається з банківської виписки з особового рахунку, особисто відповідач жодних дій по картці № НОМЕР_4 не здійснювала, натомість позивачем було здійснено автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти 41**77 : 11 травня 2016 року - 676 грн. 06 коп., 10 червня 2016 року - 114 грн. 36 коп., 12 липня 2016 року - 9 грн. 46 коп.

Таким чином, колегія суддів вважає, що за відсутності в матеріалах справи належних доказів отримання ОСОБА_1 нової кредитної картки зі строком дії до липня 2019 року, неможливо вважати доведеними ті обставини, що зазначена у банківській виписці платіжна картка № НОМЕР_4 дійсно була видана відповідачу, в межах дії одного і того ж кредитного договору від 20.10.2010 року, та що відповідно строк кредитування було продовжено до 31 липня 2019 року.

За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність нарахування банком процентів після жовтня 2014 року та відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом за вказаний період.

Висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні решти позовних вимог - процентів за користування кредитом за період часу до 31 жовтня 2014 року в розмірі 947 грн. 95 коп. та заборгованості за кредитом - 5971 грн. 84 коп. з підстав пропуску строку позовної давності колегія суддів також вважає обґрунтованими.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Враховуючи, що трирічний строк позовної давності сплив 31 жовтня 2017 року, а з позовом позивач звернувся 22 січня 2019 року, то висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення решти позовних вимог - є правильними, а доводи апеляційної скарги про те, що позивач звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Посилання представника позивача на платежі від 11 травня 2016 року - 676 грн. 06 коп., 10 червня 2016 року - 114 грн. 36 коп., 12 липня 2016 року - 9 грн. 46 коп., 28 лютого 2018 року - 9 грн. 46 коп., що відображені у розрахунку заборгованості та банківській виписці з особового рахунку, не можуть бути прийняті до уваги судом та визнані як дії, що свідчать про визнання відповідачем заборгованості, оскільки зазначені дії були вчинені самим банком як автоматичне погашення заборгованості шляхом списання з іншого рахунку відповідача.

Автоматичне списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором не є дією відповідача, що свідчить про визнання ним свого боргу перед кредитором, й не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, не можуть вважатися будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без відповідного волевиявлення останнього або без його схвалення.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 366/1088/16-ц.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно не прийнято до уваги пункт 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг, в якому зазначено, що строк позовної давності стосовно вимог банку по поверненню кредиту, оплати процентів, неустойки складає 50 років.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У анкеті-заяві позичальника від 20 жовтня 2010 посилання на домовленість сторін щодо збільшення строку позовної давності відсутнє. Відсутній і окремий договір про збільшення строку позовної давності.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 06 лютого 2019 року № 14-491цс18 (справа № 202/26885/13-ц), Умови, які знаходяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника відсутнє посилання на збільшення строку давності, а тому відсутні підстави вважати, що сторони збільшили позовну давність за вимогами про стягнення кредитної заборгованості до п`яти років. Договору про збільшення позовної давності сторони не укладали .

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до тверджень про укладення між сторонами договору на умовах, що викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг.

Проте такі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено не з підстав відсутності доказів щодо укладення договору та його умов, а з підстав пропуску позивачем строку позовної давності та за безпідставністю вимог щодо нарахування процентів після завершення строку дії кредитної картки.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.