КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/1698/14-ц Головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 червня 2019 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , третя особа - публічне акціонерне товариство «Кредобанк», про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 7 червня 2013 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0800.09.00.2306, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 248 617,86 грн на строк до 1 червня 2020 року для здійснення оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного з ТОВ «Карат Авто», та оплати страхування, зі сплатою 12,99 % річних за користування кредитними коштами. Оскільки відповідач свої зобов'язання за цим договором належним чином не виконував, у нього станом на 25 лютого 2014 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 277 522,78 грн, яку позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути на свою користь разом із понесеними судовими витратами у розмірі 2 775,23 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 квітня 2019 року залучено до участі товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія»), змінено позивача у справі ПАТ «Кредобанк» на ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія».

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 червня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором у розмірі 277 522,78 грн, яка складається із: 248 617,86 грн - сума кредиту, що підлягає достроковому поверненню; 24 172,49 грн - прострочені відсотки за користування кредитом; 4 732, 43 грн - пеня по простроченій заборгованості, нарахована за період з 2 липня 2013 року по 25 лютого 2014 року включно. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач порушив умови взятого на себе зобов`язання щодо своєчасного погашення суми кредиту та відсотків за його користуванням в порядку і на умовах зазначених в кредитному договорі, у зв`язку з чим позивач вправі задовольнити свої вимоги шляхом дострокового стягнення заборгованості.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що зробивши висновок про те, що відповідач отримав кредит у розмірі 248 617,86 грн, суд першої першої інстанції не вирішив питання про те, якими доказами це підтверджується, адже під час судового розгляду відповідач не визнавав факту отримання коштів за кредитним договором.Надані суду оригінали меморіальних ордерів не є оригіналами тих копій меморіальних ордерів, які банк додав до позовної заяви. Відповідач зазначив, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, проте банк продовжував нараховувати проценти за кредитним договором і після пред`явлення у грудні 2013 року вимоги. Оскільки відповідач не отримував від банку вимоги про дострокове повернення кредитних коштів, а докази протилежного матеріали справи не містять, то для нього не розпочався передбачений пунктом 4.11. кредитного договору строк, в який він зобов`язаний повернути кредитні кошти, навіть у випадку встановлення судом факту їх отримання відповідачем. У матеріалах справи відсутні доручення відповідача на перерахування грошових коштів та докази перерахування позивачем грошових коштів ТОВ «Карат Авто» за нібито придбаний автомобіль. Меморіальними ордерами оформляються виключно внутрішньобанківські операції, а не операції з перерахування грошових коштів іншим особам на рахунки в інших банківських установах.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 7 червня 2013 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0800.09.00.2306, згідно якого банк видав позичальнику кредит у розмірі 248 617,86 грн на строк до 1 червня 2020 року для здійснення повної/часткової оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки Hyunday, модель Sonata, дата випуску 2013 рік, № кузова НОМЕР_2 , укладеного між позичальником та ТОВ «Карат Авто», та оплати страхування від нещасних випадків у розмірі 7 217,86 грн.

Згідно із пунктом 2.4. кредитного договору кредит видається на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру.

Кредит видається позичальнику в безготівковій формі після укладення договорів, зазначених у пункті 6.1 цього договору, на підставі заяви позичальника (іншого документу позичальника, адресованого банку) на рахунок № НОМЕР_3 . Датою видачі кредиту вважається день перерахування кредитних коштів (повністю або частково) з позичкового рахунку відповідно до умов цього договору (пункти 2.5.-2.7. кредитного договору).

Пунктом 3.2. кредитного договору передбачено, що користування кредитом встановлюється змінювана процентна ставка на умовах визначених розділом 3 цього договору.

На момент укладення договору сторонами обумовлено значення процентної ставки у розмірі 12,99 % річних, яка діє протягом першого періоду дії ставки (первинна процентна ставка). Починаючи з другого та всіх наступних періодів дії ставки проценти за користування кредитом сплачуються згідно встановленого розміру змінної процентної ставки, яка визначається наступним чином: змінна процентна ставка = базова ставка + 3,00 % (маржа) (пункти 3.3.-3.6. кредитного договору).

Відповідно до пункту 4.2. кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і терміни, передбачені цим договором та/або додатками до нього, а саме: повернення кредиту здійснюється щомісячно разом з нарахованими процентами рівними сумами по 4 538,00 грн (ануїтетний платіж) протягом усього строку кредитування, не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим договором або графіком погашення заборгованості, який є додатком № 1 до договору.

Встановлено, що ПАТ «Кредобанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти в обумовленому розмірі шляхом їх перерахування 12 червня 2013 року з транзитного позичкового рахунку на поточні рахунки ТОВ «Карат Авто» (241 400,00 грн) та ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» (7 217,86 грн), що підтверджується копіями та оригіналами виписки про рух коштів по рахунку НОМЕР_3 з 7 червня 2013 року по 23 грудня 2013 року, а також меморіальним ордерами № 16863689 та № 16864339 від 12 червня 2013 року.

Втім ОСОБА_1 прийняті на себе зобов'язання належним чином не виконував, обов`язкові платежі в рахунок погашення кредиту та процентів своєчасно не вносив, а тому станом на 25 лютого 2014 року він має заборгованість у загальному розмірі 277 522,78 грн,що складається із: 248 617,86 грн - сума кредиту, що підлягає достроковому поверненню; 24 172,49 грн - прострочені відсотки за користування кредитом; 4 732, 43 грн - пеня по простроченій заборгованості, нарахована за період з 2 липня 2013 року по 25 лютого 2014 року включно, про що свідчить розрахунок заборгованості за кредитним договором, доданий до заяви про збільшення позовних вимог.

На підставі договору факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальними договорами № 25/07-01, укладеного між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» 25 липня 2018 року, зазначене товариство стало новим кредитором за кредитним договором № 0800.09.00.2306 від 7 червня 2013 року та набуло право грошової вимоги до відповідача.

Крім того, згідно нотаріально посвідченого договору відступлення прав заставодержателя за договорами застави від 27 липня 2018 року ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» набуло прав заставодержателя щодо заставленого ОСОБА_1 майна за договором застави № 1683 від 12 червня 2013 року.

Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 526, 530, 610, 611, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статті 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 4.10. кредитного договору передбачено право банку вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим договором у випадках, передбачених пунктом 2.9. цього договору, зокрема несвоєчасної сплати процентів та/або повернення кредиту (частини кредиту).

У відповідності до пункту 4.11. кредитного договору позичальник зобов`язаний протягом 30 банківських днів з моменту отримання письмової вимоги банку (пункт 4.9.) достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежів за цим договором.

За несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим договором позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в пункті 3.2. цього договору, але не менше десяти гривень за кожний день прострочення (пункт 5.1. кредитного договору).

Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія», суд першої інстанції на підставі наведених вище положень закону та укладеного правочину дійшов правильного висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, то у позивача є право достроково вимагати повернення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом та пені за порушення виконання зобов`язань в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо необхідності захисту прав позивача шляхом стягнення з відповідача на його користь основного боргу в розмірі 248 617,86 грн в якості суми кредиту, що підлягає достроковому поверненню, 24 172,49 грн в якості прострочених відсотків за користування кредитом та 4 732, 43 грн в якості пені по простроченій заборгованості, нарахованої за період з 2 липня 2013 року по 25 лютого 2014 року включно.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про безгрошовість кредитного договору як такі, що не ґрунтуються на доказах у справі, у тому числі на копіях матеріалів кредитної справи, які витребувані судом першої інстанції і яким була надана належна оцінка.

При цьому посилання відповідача на те, що надані суду оригінали меморіальних ордерів не є оригіналами тих копій меморіальних ордерів, які банк додав до позовної заяви є безпідставними, адже вказані ордери за своїм змістом та вихідними даними є ідентичними, у них лише різні штампи банку із зазначенням відповідних дат, що зумовлювалося часом їх формування з електронного у письмовий вигляд та надіслання до суду. Те саме стосується й виписки про рух коштів по рахунку позичальника.

Крім того, відповідач презумпцію правомірності правочину, встановлену в статті 204 ЦК України, не спростував, кредитний договір є дійсним та підлягає виконанню його сторонами, а будь-яких доказів того, що відповідач не придбавав за рахунок кредитних коштів транспортний засіб не надано.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції положень частини другої статті 1050 ЦК України з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що 6 грудня 2013 року первісний кредитор ПАТ «Кредобанк» надіслало поштою ОСОБА_1 , як позичальнику та як заставодавцю, письмові вимоги № 05-12-2013-1 та № 05-122013-2 про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором № 0800.09.00.2306 від 7 червня 2013 року, в яких вимагало повернення усієї суми заборгованості у строк до 22 лютого 2014 року.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Так, згідно із пунктом 3.13. кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), за ставкою, визначеною у пункті 3.2. цього договору з моменту видачі кредиту, зокрема, до дати звернення банку із заявою до суду з вимогою про дострокове повернення суми кредиту та сплати процентів, комісій та інших належних до сплати за цим договором платежів.

ПАТ «Кредобанк» скористалося правом вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, шляхом направлення письмової вимоги про дострокове повернення цих коштів та/або звернення до суду з позовом.

Такими діями первісний кредитор на власний розсуд змінив умови зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту, а саме до 22 лютого 2014 року.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 4 липня 2018 року у справі № 10/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що станом на 25 лютого 2014 року новий кредитор має право вимагати повне виконання зобов`язань за кредитним договором, у тому числі стягнення з позичальника процентів, адже за умовами кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату процентів на суму залишку заборгованості за кредитом до пред`явлення вимог, і такий строк у даному випадку дотримано з огляду на пред`явлення позову 13 лютого 2014 року та встановлення кінцевого строку для погашення боргу до 22 лютого 2014 року.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то новий розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній