____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/7850/17
Провадження № 2/520/710/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2019 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом приведення самочинно реконструйованого нежитлового приміщення у відповідність до технічної документації,

ВСТАНОВИВ

07 липня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов'язати ОСОБА_2 за свій рахунок привести самочинно реконструйоване нежитлове приміщення АДРЕСА_1 у відповідність до технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 06.08.2009 року. Зобов'язати ОСОБА_2 за свій рахунок знести самочинно збудоване приміщення № АДРЕСА_1 яке відображене у технічному паспорті виготовленому КП «ОМБТІ та РОН» станом на 29.07.2010 року. Стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування свого позову ОМР посилається на те, що проведена реконструкція здійснена відповідачем на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, та без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, тому таке будівництво вважається самочинним та тягне за собою відповідальність відповідно до діючого законодавства.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М.

Ухвалою судді від 10.07.2017 року провадження по справі було відкрито.

В ході розгляду справи, ухвалою суду від 18.10.2017 року вжито заходи забезпечення позову шляхом: заборони органам держаної реєстрації прав, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які дії пов'язані з державною реєстрацією нежитлових приміщень цокольного поверху в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна: 29633420); накладення арешту на нежитлові приміщення цокольного поверху в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна: 29633420); заборони управлінню архітектури та містобудування Одеської міської ради здійснювати реєстрацію та видачу дозвільної документації та містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво та реконструкцію нежитлових приміщень цокольного поверху в АДРЕСА_1; заборони управлінню державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради здійснювати реєстрацію дозвільних документів на будівництво (реконструкцію) нежитлових приміщень цокольного поверху в АДРЕСА_1 та прийняття в експлуатацію будь-яких об'єктів нерухомості, які виникли в результаті реконструкції нежитлових приміщень цокольного поверху в АДРЕСА_1.

В подальшому, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2018 року позовні вимоги Одеської міської ради було задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2, (НОМЕР_1, виданий Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, 03.04.2002 року, РНОКПП НОМЕР_2, яка мешкає за адресою АДРЕСА_2 ) за свій рахунок привести самочинно реконструйоване нежитлове приміщення АДРЕСА_1 у відповідність до технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 06.08.2009 року. Зобов'язано ОСОБА_2 (НОМЕР_1, виданий Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, 03.04.2002 року, РНОКПП НОМЕР_2, яка мешкає за адресою АДРЕСА_2 ) за свій рахунок знести самочинно збудоване приміщення № АДРЕСА_1 яке відображене у технічному паспорті виготовленому КП «ОМБТІ та РОН» станом на 29.07.2010 року. Стягнуто з ОСОБА_2 (НОМЕР_1, виданий Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, 03.04.2002 року, РНОКПП НОМЕР_2, яка мешкає за адресою АДРЕСА_2 ) на користь Одеської міської ради (УДК в Одеській області, МФО 828011, на рахунок одержувача - ВДК у місті Одесі, , код бюджетної кваліфікації 13050200) судові витрати у розмірі 3200 гривень.

Однак, 26 жовтня 2018 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду м.Одеси від 19.02.2018 року/

Ухвалою суду від 26 листопада 2018 року вказана заява була задоволена, заочне рішення скасовано, справу призначено для розгляду в порядку спрощеного провадження на 13 грудня 2018 року.

Скасовуючи заочне рішення, суд встановив, що відповідач не була належним чином двічі повідомленою про розгляд справи, а також взято до уваги той факт, що на підставі Договору дарування від 28 грудня 2016 року ОСОБА_2 передала безоплатно, а ОСОБА_5 прийняла у власність спірне нерухоме майно.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

У судове засідання представник позивача Одеської міської ради не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, від представника ОСОБА_6 на електронну адресу суду надійшло клопотання про проведення судового засіданні у відсутність представника позивача.

Відповідач ОСОБА_2 також у судове засідання не з'явилась надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, прийняти до уваги заперечення на позов, викладені у поданому до суду відзиві. Також, у разі відмови у задоволенні позову, просила скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали суду від 18.10.2017 року.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, сповіщалась належним чином, причини неявки суду не повідомила, в матеріалах справи містяться її письмові пояснення на позов.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 01 липня 2010 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 було посвідчено договір купівлі-продажу, реєстр. № 3151, відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Рішон Сіті Інвест» продало, а громадянка ОСОБА_2 купила 102/1000 частин нежитлових приміщень цокольного поверху, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та складаються в цілому з нежитлових приміщень цокольного поверху, загальною площею 468, 9 кв.м. По заяві власника відчужується 102/1000 нежитлових приміщень цокольного поверху, загальною площею 48,0 кв.м.

Після набуття права власності ОСОБА_2 здійснено реконструкцію на вказані нежитлові приміщення, а саме: переобладнано приміщення № 50 (зал), площа якого склала 34, 8 кв.м замість 33,9 кв.м. та збудовано приміщення № 50а (тамбур) площею 6,8 кв.м.

З метою визнання права власності на реконструйоване приміщення та виділ майна в натурі ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ТОВ «КУА «Рішон Сіті Інвест та БФ «Бастма», ОСОБА_8, Одеської міської ради про визнання права власності та виділ майна в натурі.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2010 року, права № 2-6931/10, позов ОСОБА_2 задоволений, визнано за ОСОБА_2 право власності на реконструйовані нежилі приміщення цокольного поверху загальною площею 54,9 кв.м., як окремий об'єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1, припинено спільну часткову власність ОСОБА_2 на 102/1000 частин за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.03.2012 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2010 року було скасовано, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову про визнання за нею права власності на реконструйовані приміщення та виділ майна в натурі.

Також судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру № 1 ОСОБА_3 на праві приватної власності належить об'єкт, який розташований за адресою АДРЕСА_1 в який в цілому складається з приміщень, загальною площею 69,5 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., відображених у технічному паспорті від 14.07.2009 року.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 1512/11881/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області про визнання недійсною декларації.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 січня 2014 року, визнано недійсною Декларацію про готовність об'єкту експлуатації від 12.04.2012 року № OD 0 реконструйованого нежилого приміщення цокольного поверху за адресою: АДРЕСА_1

Окрім того, постановою Верховного Суду від 04 квітня 2018 року, справа № 2-6977/11, скасовано рішення апеляційного суду Одеської області від 09.02.2016 року, залишено в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 24.02.2014 року, яким зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом знесення за рахунок ОСОБА_2 прибудови фасадного входу до магазину «Золота рибка», що розташована на цокольному поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1

Згідно зі ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються у судовому порядку.

Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Згідно зі ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень-міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання у сфері регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Власник земельної ділянки, відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що Одеська міська рада не приймала рішень щодо передачі у власність або користування земельної ділянки, на якій розташований об'єкт самочинного будівництва, будь-яким особам.

Згідно із ч. 1 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.

Окрім згідно із ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови; розміщення і будівництво об'єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об'єктів; раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення ефективності забудови та іншого використання земельних ділянок; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про архітектурну діяльність» робоча документація для будівництва (реконструкції, реставрації, капітального ремонту) об'єкта архітектури виконується відповідно до державних стандартів, норм і правил на підставі затвердженого проекту.

Робоча документація для будівництва або авторський нагляд за її розробкою виконуються за участю архітектора - автора затвердженого проекту відповідно до укладеного договору на розроблення проекту цього об'єкту архітектури.

Згідно з ч. 1 статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Статтею 28 Закону України «Про архітектурну діяльність» встановлено, що власники та користувачі об'єктів архітектури зобов'язані: утримувати в належному стані будинки і споруди, а так само закріплені за ними земельні ділянки, забезпечувати поточний огляд, періодичне обстеження і паспортизацію об'єкта, додержуватися під час експлуатації об'єкта архітектури вимог, визначених у його паспорті, а також вимог законодавства; отримувати в установленому законодавством порядку документ дозвільного характеру, що дає право на виконання робіт, пов'язаних із реконструкцією, реставрацією чи капітальним ремонтом об'єкта архітектури; у разі необхідності внесення змін до об'ємно-просторових, планувальних та інших рішень об'єкта архітектури розробляти відповідну проектну документацію, затверджувати її та проводити будівельні роботи в установленому законодавством порядку; зберігати комплект проектної документації, за якою збудовано об'єкт архітектури, та паспорт об'єкта, та передавати цю документацію новому власнику.

Стаття 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачає, що Замовник має право виконувати будівельні роботи після: направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування; реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до І-ІІІ категорій складності.

Відповідно до листа управління архітектури та містобудування від 28.03.2016 року № 01-11/1085 містобудівні умови та обмеження на проектування будь-яких об'єктів за адресою: АДРЕСА_1, не видавались, проектна документація на розгляд управління не надходила.

З листа управління державного архітектурно- будівельного контролю Одеської міської ради від 21.10.2016 року № 01-5/131-ОГ вбачається, що наказом Інспекції ДАБК в Одеській області від 25.06.2014 року № 76 СК скасовано реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 12.04.2012 року № ОД 0 з реконструкції нежитлових приміщень цокольного поверху за адресою: АДРЕСА_1, замовник будівництва - ОСОБА_2.

Однак, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2018 року, справа № 815/649/18, наказ Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області № 76СК від 25.06.2014 року скасовано.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, -майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно із ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Виходячи зі змісту норми, яка закріплена частиною 1 статті 376 Цивільного Кодексу України, житловий будинок, будинок, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони: збудовані, або будуються без належного дозволу; без належно затвердженого проекту; з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частиною 7 цієї ж статті встановлено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим, або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України та п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 № 6 самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Крім того, вищевказаною статтею передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 № 6 право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 Ж), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав.

Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальна громада міста безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, керує майном, що знаходиться в комунальній власності.

Згідно зі ст.12 ЗК України, п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення питань у сфері регулювання земельних відносин є винятковою компетенцією Одеської міської ради, а саме: розпорядження землями територіальної громади міста Одесі; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності;передача земельних ділянок комунальної власності в користування і власність громадянам та юридичним особам.

Відповідно до вимог ст. 116 Земельного кодексу України рішення про передачу земельної ділянки, що входить до складу державної (комунальної) власності в користування, є виключним правом органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Одеська міська рада, як власник спірної земельної ділянки, відповідно до ст. 319 ЦК України володіє, користується і розпоряджається належним їй майном. Пунктом 1 ст. 321 зазначеного кодексу передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності з п.п. 5, 6 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виняткової компетенції органів місцевого самоврядування відносяться правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню об'єктами комунальної власності.

Використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів (акту на право власності на землю, акту на право постійного користування або договору оренди землі) кваліфікується законом як самовільне користування землею. А саме, у ст. 1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» відповідно до якої самовільне зайняття земельних ділянок - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї та до його державної реєстрації.

Разом з тим, вирішуючи справу по суті, суд звертає увагу на той факт, що після скасування заочного рішення від 19 лютого 2018 року Одеська міська рада свої позовні вимоги не уточнювала, у зв`язку з чим справа розглядається за позовом в редакції 07 липня 2017 року, де відповідачем у справі є лише ОСОБА_2.

Однак, як з'ясувалось при скасуванні заочного рішення, на підставі Договору дарування від 28 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Андронакі Н.Г. за реєстр. № 1091, ОСОБА_2 передала безоплатно, а ОСОБА_5 прийняла у власність належні приміщення цокольного поверху в будинку під № АДРЕСА_3 загальною площею - 54,9 кв.м., які складаються: літ. : 1 -коридор, площею 12,1 кв.м., літ. 50 - зал, площею 34,8 кв.м., літ.50-а - тамбур, площею 6,8 кв.м.

Вказаний договір ніким оскаржений не був та на теперішній час є чинним.

Таким чином, ОСОБА_2 не є власником спірного нерухомого майна, а від так, на думку суду, позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача.

Під час розгляду справи судом роз'яснювалось позивачу право замінити первісного позивача належним відповідачем, проте позивач даним правом не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред'явленому позову при наявності даних про те, що обов'язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов'язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов'язаний виконати покладений на нього законом або договором обов'язок.

Законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 р.), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред'явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред'явити позов до належного відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Одеської міської ради задоволенню не підлягають, через пред'явлення позову до неналежного відповідача.

Пунктом 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Також відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено , суд вважає доцільним скасувати заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2017 року, у разі набрання рішенням законної сили.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 76- 81, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 1, 88, 118, 125, 126, 153 Земельного Кодексу України, ст.ст. 215, 216, 317, 319, 321, 328, 373, 376, Цивільного кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Одеської міської ради до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом приведення самочинно реконструйованого нежитлового приміщення у відповідність до технічної документації - відмовити в повному обсязі.

У разі набрання рішенням законної сили, скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Київського районного судом м. Одеси від 18 жовтня 2017 року, а саме:

Зняти заборону органам держаної реєстрації прав, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які дії пов'язані з державною реєстрацією нежитлових приміщень цокольного поверху в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна: 29633420).

Зняти арешт на нежитлові приміщення цокольного поверху в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна: 29633420).

Зняти заборону управлінню архітектури та містобудування Одеської міської ради здійснювати реєстрацію та видачу дозвільної документації та містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво та реконструкцію нежитлових приміщень цокольного поверху в АДРЕСА_1.

Зняти заборону управлінню державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради здійснювати реєстрацію дозвільних документів на будівництво (реконструкцію) нежитлових приміщень цокольного поверху в АДРЕСА_1 та прийняття в експлуатацію будь-яких об'єктів нерухомості, які виникли в результаті реконструкції нежитлових приміщень цокольного поверху в АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Київського районного суду м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.

Повний текст рішення складено 22 січня 2019 року