Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 191/1068/13-ц

провадження № 61-25319св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача - Шемет Дмитро Олексійович,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року у складі суддів Макарова М. О., Максюти Ж. І., Карагаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 43 145,40 грн.

Позов мотивовано тим, що 11 жовтня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 35 326,40 грн на строк до 10 жовтня 2014 року.

Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконав, у зв'язку з чим, станом на 19 лютого 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 43 145,39 грн, з яких: 17 238,41 грн - заборгованість за кредитом, 10 099,09 грн - заборгованість по процентом за користування кредитом, 4521,92 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, 11 285,97 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Вказану заборгованість банк просив стягнути з відповідача в судому порядку.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2013 року у складі судді Гречко Ю. В. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сума отриманого відповідачем кредиту становила 35 326,40 грн, протягом 2007-2008 років сплатив банку основну суму кредиту 16 690 грн, а від реалізації переданого у заставу банку транспортного засобу в рахунок погашення заборгованості отримано 30 500 грн. Отже, загальний розмір погашеної відповідачем суми кредиту становить 47 190 грн, що на 11 863,60 грн перевищує розмір отриманого ним кредиту. Після реалізації автомобіля, різниця від загальної заборгованості по кредиту на той час та вирученої від реалізації предмета застави суми становила 4616,38 грн. Разом з тим, протягом трьох років жодних претензій відповідачу з приводу наявної заборгованості банк не пред'являв і звернувся до суду з позовом нарахованої за цей період заборгованості лише, коли її сума стала значно перевищувати отриману у кредит суму.

Суд першої інстанції виходив з того, що стягнення заборгованості, яку зазначає позивач та яка перевищує отриманий кредит, не може вважатися справедливим прибутком позивача, оскільки ставить відповідача у вкрай невигідне матеріальне становище, порушуючи розумний баланс між інтересами банку та споживача кредитних послуг.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» загальну заборгованість за кредитним договором від 11 жовтня 2007 року в розмірі 38 739,88 грн, яка складається із боргу: по кредиту - 17 238,41 грн., по процентах - 10 099,09 грн., по пені - 6 880,46 грн., по комісії - 4 521,92 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року рішення апеляційного суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2013 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2013 року скасовано, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 38 739,88 грн. та судовий збір в сумі 603,13 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року скасовано, а справу передано на новий апеляційний розгляд.

За результатами нового апеляційного розгляду справи, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано.

Позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 220,36 грн. та судовий збір в сумі 1251,30 грн.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ураховуючи суть взаємопов'язаних кредитних і заставних зобов'язань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами укладеного між сторонами кредитного договору, породжує для кредитора обов'язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора.

Після реалізації автомобіля непогашеною залишилось сума заборгованості за тілом кредиту в розмірі 16 220,36 грн, проте позивач про непогашену суму заборгованості не повідомив боржника, який добровільно передав автомобіль на реалізацію, з метою саме погашення заборгованості за кредитним договором. Згідно розрахунку заборгованості банк продовжив нараховувати заборгованість та відповідно після реалізації автомобіля безпідставно збільшив суму заборгованості за тілом кредиту з 16 220,36 грн до 17 238,41 грн, а також нарахував з цього періоду відсотки та штрафні санкції.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що нарахування банком з 14 січня 2010 року процентів та інших нарахувань за кредитним договором є необґрунтованим, оскільки ухилення кредитора від реалізації предмета застави і неможливість вчинити боржникові аналогічної дії, спрямовані на задоволення вимог заставодержателя, має кваліфікуватися як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобов'язання, та призводить до прострочення кредитора, при цьому зобов'язання з погашення тіла кредиту в такому разі не припиняються, тобто позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 16220,36 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а в іншій частині позовних вимог необхідно відмовити.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права в частині відмови у стягненні заборгованості по процентам, комісії та пені просить скасувати ухвалене ним рішення у цій частині та задовольнити вказані вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що прострочення кредитора дає право лише на зменшення збитків та неустойки, а не відмови у стягненні заборгованості по пені в повному розмірі, не врахував, що банк має право на стягнення заборгованості по процентам в повному розмірі, невірно застосував норми матеріального права, а тому судове рішення не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк». Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідач не скористався правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що 11 жовтня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 35 326,4 грн на строк до 10 жовтня 2014 року.

Погашення заборгованості згідно з умовами цього договору здійснюється сплатою щомісячних платежів, що складаються з заборгованості за кредитом, процентами і винагородою, щомісячно в період з «11» до «15» числа.

ОСОБА_5 у період 2007 - 2008 років належним чином виконував умови кредитного договору та сплатив за вказаний період 16 690 грн.

В подальшому припинив оплату чергових платежів.

Вказаний кредит надавався відповідачу на споживчі цілі - придбання транспортного засобу - автомобіля Daewoo Lanos, який був переданий банку у заставу.

Актом приймання-передачі автомобіля від 14 січня 2010 року заставлений в якості забезпечення виконання відповідачем умов кредитного договору автомобіль Daewoo Lanos 14 січня 2010 року передано відповідачем працівникам банку з метою його реалізації за ринковою вартістю та подальшим спрямуванням виручених від цього грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором.

Нотаріально посвідченою довіреністю від 28 січня 2010 року відповідач уповноважив позивача розпоряджатися зазначеним автомобілем з метою погашення заборгованості за кредитним договором.

Переданий на реалізацію позивачу автомобіль був оцінений та реалізований за ціною 30 500 грн. Виручена від його реалізації сума грошових коштів спрямована на погашення кредитної заборгованості.

Частиною першою статті 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

З аналізу змісту і суті взаємопов'язаних кредитних і заставних зобов'язань можна дійти висновку, що факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами укладеного між сторонами кредитного договору, породжує для кредитора обов'язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора.

У справі, яка переглядається встановлено, що після реалізації автомобіля непогашеною залишилась сума заборгованості за тілом кредиту в розмірі 16 220,36 грн, проте банк про непогашену суму заборгованості не повідомив боржника, який добровільно передав предмет застави на реалізацію з метою саме погашення заборгованості за кредитним договором, але продовжив нараховувати заборгованість та після реалізації автомобіля безпідставно збільшив суму заборгованості за тілом кредиту з 16220,36 грн до 17238,41 грн, а також нарахував з цього періоду відсотки та штрафні санкції.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції правильно застосував положення статті 613 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку, що нарахування банком з 14 січня 2010 року процентів та інших нарахувань за кредитним договором є необґрунтованим, проте зобов'язання з погашення тіла кредиту не припинилося, у зв'язку з чим з відповідача на користь банку підлягає стягненню 16 220,36 грн.

Дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з такими вимогами вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Сторони використали позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема шляхом продажу обтяжувачем предмета застави та спрямування коштів від реалізації цього майна в рахунок погашення усієї суми заборгованості достроково, у зв'язку з чим підстави для подальшого нарахування процентів за користування кредитом у банку були відсутні.

Висновки апеляційного суду про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитом після добровільної передачі 14 січня 2010 року автомобіля в рахунок погашення повної суми заборгованості не суперечать висновкам щодо можливості нарахування процентів, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (№ 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (№ 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (№14-318цс18).

Аргументи касаційної скарги щодо правомірності нарахування процентів спростовуються встановленими судами обставинами та змістом наведених вище норм матеріального права.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська