ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2761/19 Справа № 203/4579/17 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року

по цивільній справі за позовом керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради належала квартира АДРЕСА_1 . В ході здійсненні представницьких функцій прокурору стало відомо, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2017 року за третьою особою було визнано право власності на вказану квартиру у порядку набувальної давності. 06.06.2017 року третя особа уклала з відповідачем договір купівлі-продажу, за яким продав спірну квартиру останньому. 20.07.2017 року заочне рішення від 18.04.2017 року було скасовано. Викладені обставини стали причиною звернення прокурора до суду з позовом про витребування спірного майна з незаконного володіння відповідача.

Ураховуючи викладене, прокурор просив суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача судовий збір.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2018 року позовні вимоги задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, прокурор просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що будинок АДРЕСА_2 до 01.10.1999 року перебував на балансі ВАТ Будівельно-монтажний трест Дніпромістобуд. Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.10.1999 року № 2341 будинок був переданий на баланс Виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Кіровського району м. Дніпропетровська.

29 травня 2000 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації було видано свідоцтво про право власності, згідно з яким власником будинку стала територіальна громада в особі Дніпропетровської міської ради.

18 квітня 2017 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі № 203/1007/17 за позовом ОСОБА_2 до Центральної районної в м. Дніпрі ради про визнання права власності на майно у порядку набувальної давності було ухвалене заочне рішення, яким за ОСОБА_2 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

01 червня 2017 року право власності третьої особи на спірну квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

06 червня 2017 року між відповідачем та третьою особою було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким відповідач купив спірну квартиру. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В. (номер у реєстрі 436).

20 липня 2017 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська заочне рішення від 18.04.2017 було скасовано.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2017 року позовна заява ОСОБА_2 була залишена без розгляду у зв`язку з повторною його неявкою. Ухвала оскаржена не була і набрала законної сили.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння Дніпровської міської ради поза її волею.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (ст. 144 Конституції України).

Відповідно до п.31 ч.1 ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлена належність власникові права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України).

Частиною 1 ст. 388 ЦК України визначені випадки витребування майна від добросовісного набувача власником. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, зокрема, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.3 ст. 388 ЦК України).

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про наявність у колишнього користувача спірною квартирою волі на її відчуження третій особі, колегія суддів не приймає до уваги, як безпідставні, оскільки користувач майном за законом не має права розпоряджатися цим майном.

Доводи апеляційної скарги про неможливість витребування у відповідача спірного майна у зв`язку із добросовісністю ним його набуття на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки наведене спростовується матеріалами справи.

Встановлено, що волевиявлення територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради під час розгляду Кіровським районним судом м. Дніпропетровська цивільної справи № 203/1007/17 за позовом ОСОБА_2 до Центральної районної у місті Дніпрі ради про визнання права власності не існувало, оскільки, територіальна громада міста Дніпра, як єдиний і одноосібний власник спірної квартири не була залучена судом до участі у справі, отже й не була обізнана про вибуття майна з її власності.

При цьому, єдиним власником спірного нерухомого майна відповідно до витягу з Державного реєстру прав власності на нерухому майно, наявного в матеріалах справи, є територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Відповідно до вимог ст.ст. 330, 388, 658 ЦК України право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване.

Виходячи з наведених приписів та норм ст.ст. 19, 143 Конституції України, ст. 327 ЦК України, ч.5 ст. 16, п.30 ч.1 ст. 26, ч.1, ч.8 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні стосовно повноважень територіальних громад, уповноважених представницьких органів таких громад, у тому числі стосовно майна, що є у власності цієї громади та є комунальним майном (об`єктів комунальної власності), права таких представницьких органів на володіння, користування та розпорядження об`єктами комунальної власності відповідної територіальної громади, у тому числі права на вилучення на користь інших суб`єктів права власності, порядку здійснення такого вилучення (відчуження), колегія суддів зазначає, що лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, прийнятим виключно на пленарному засіданні Міськради, можливе розпорядження спірним нерухомим майном.

Аналогічні правові висновки щодо можливості витребування нерухомого майна, що вибуло поза волею власника, викладені в постановах Верховного Суду України від 30.09.2014 року у справі № 43/440-6/231, від 11.06.2014 року у справі № 6-52цс14 та від 08.06.2016 року у справі № 6-3089ц15.

Таким чином, установивши, що підставою для вибуття майна з володіння власника відбулось не з їхньої волі, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що задоволення позову не позбавляє права відповідача на звернення до суду з позовом до продавця витребуваного майна, відповідно до ст. 661 ЦК України з вимогою про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко