Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 1527/2-5702/11

провадження № 61-16570св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє представник ОСОБА_9 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року у складі судді Шепітка І. Г. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 рокуу складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Гайворонського С. П., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2011 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про приведення об`єкта в первісний стан, відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що вони є власниками житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідачі є власниками сусіднього будинку. Унаслідок здійснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 незаконного будівництва будинок позивачів отримав пошкодження, тріщини в кам`яній огорожі, гаражі.

Такими діями їм завдано майнову шкоду, розмір якої визначено експертом у сумі 221 176,05 грн, та моральну шкоду, яка виразилась у втраті ними спокою, душевних стражданнях, пов`язаних з пошкодженням їхнього майна.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 привести до первісного стану земельну ділянку по АДРЕСА_2 , стягнути солідарно із ОСОБА_3 , ОСОБА_4 221 176,05 грн на відшкодування майнової шкоди та відшкодувати завдану моральну шкоду на користь ОСОБА_1 у розмірі 3 000 грн і 8 000 грн на користь ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 привести до первісного стану земельну ділянку на АДРЕСА_2 .

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суму завданої в результаті неправомірних дій матеріальної шкоди у розмірі 221 176 грн 05 коп.

В іншій частині вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 проводила будівельні роботи на власній земельній ділянці без належних дозволів на забудову, що призвело до пошкодження житлового будинку, господарських споруд та паркану і зменшення їхньої вартості.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди, оскільки вважав, що факт завдання моральної шкоди позивачі не підтвердили належними і допустимими доказами. У позові до ОСОБА_4 суд першої інстанції відмовив, встановивши, що він не є співвласником нерухомого майна ОСОБА_3 .

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє представник ОСОБА_9 , відхилено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 , порушивши вимоги статтей 386, 391, 394 ЦК України під час забудови належної їй земельної ділянки, завдала майнову шкоду позивачам.

На момент розгляду справи судом визначена сума збитків, завданих майну позивачів, у розмірі 18 700 доларів США, що в еквіваленті 221 176 грн.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Короткий зміст доводів касаційної скарги та її вимог

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 , від імені якої діє представник ОСОБА_9 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просила скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи апеляційний суд у порушення вимог статтей 179, 212, 213 ЦПК України 2004 року не звернув увагу на те, що висновком судової будівельно-технічної експертизи від 15 липня 2016 року № 144 не встановлено причинно-наслідковий зв`язок між будівництвом житлового будинку і господарських споруд, яке проводиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , та дефектами двоповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 .

Висновки Державного підприємства «Чорноморський експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» (далі - ДП «Чорноморський експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України») від 12 грудня 2011 року

№ 51-08-31-0027.11 та експертний висновок суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_10 від 23 лютого 2012 року не є висновками судових експертів, а є висновками спеціалістів, що виготовлені поза межами судового розгляду справи. Матеріали справи містять повідомлення про початок виконання будівельних робіт на земельній ділянці за адресою:

АДРЕСА_2 , яке зареєстроване в Інспекції ДАБК в Одеській області 29 серпня 2011 року та відповідно до якого ОСОБА_3 отримала право на виконання будівельних робіт на належній їй земельній ділянці. З огляду на викладене висновки судів попередніх інстанцій про незаконність будівництва на земельній ділянці відповідачки є неправильними.

Також помилковим є відшкодування позивачці майнової шкоди, оскільки підстави звернення до суду з указаним позовом не узгоджуються з положеннями статті 394 ЦК України.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у серпні 2017 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 заперечували проти доводів касаційної скарги ОСОБА_3 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , від імені якої діє представник ОСОБА_9 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року, витребувано із Суворовського районного суду м. Одеси цивільну справу № 1527/2-5702/11 і зупинено виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року цивільну справу № 1527/2-5702/11 передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу № 1527/2-5702/11 призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, ОСОБА_5 ., ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про приведення об`єкта в первісний стан, відшкодування майнової та моральної шкоди призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди першої та апеляційної інстанції встановили, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку на АДРЕСА_1 згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 19 березня 1990 року. Право власності зареєстровано за нею в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реалізації об`єктів нерухомості» 05 квітня 1990 року.

ОСОБА_3 є власником 13/25 частини сусіднього житлового будинку АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 жовтня 2004 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І. М.

Також ОСОБА_3 є власником земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,0513 га відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії АЛ № 326144.

На земельній ділянці по АДРЕСА_2 ОСОБА_3 розпочала будівництво двоповерхового житлового будинку з підвалом.

Згідно з висновком від 12 грудня 2011 року № 51-08-31-0027.11, виконаним експертом ДП «Чорноморський експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» ОСОБА_11 на замовлення позивача ОСОБА_2 , тріщини в кам`яній огорожі, гаражі, житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 є наслідком роботи важкої будівельної техніки та динамічних ударів на будівництві сусідньої споруди за адресою: АДРЕСА_2 , де будівництво ведеться без узгодженої проектної документації.

Експертним висновком будівельно-технічного дослідження від 23 лютого 2012 року № 125-12, проведеним суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_10 , встановлено, що тріщини в кам`яній огорожі, гаражі, житловому будинку є наслідком роботи важкої будівельної техніки та динамічних ударів на будівництві сусідньої споруди за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим погіршився технічний стан обстежуваного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що зменшило вартість вказаного житлового будинку на 18 700 доларів США або на 149 385 грн.

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Статтею 213 ЦПК України 2004 року передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають в повному обсязі.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності.

Відповідно до вимог частин першої та третьої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі і споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Згідно зі статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити її право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Власник земельної ділянки, житлового будинку, інших будівель має право на компенсацію у зв`язку зі зниженням цінності цих об`єктів у результаті діяльності, що призвела до зниження рівня екологічної, шумової захищеності території, погіршення природних властивостей землі (стаття 394 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для настання відповідальності за статтею 1166 ЦК України є необхідною наявність складу цивільного правопорушення, а саме: шкода, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, вина заподіювача шкоди.

Відповідно до статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом спору у цій справі є відшкодування шкоди, завданої майну позивачки ОСОБА_1 унаслідок виконання будівельних робіт відповідачами. Ці дії відповідачів позивачі вважають протиправними, оскільки ними під час забудови своєї земельної ділянки порушено будівельні норми.

На підтвердження доводів своєї позовної заяви щодо завдання майнової шкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали суду висновок від 12 грудня 2011 року № 51-08-31-0027.11, виконаний експертом ДП «Чорноморський експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» ОСОБА_11 , та висновок суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_10 про проведення будівельно-технічного дослідження від 23 лютого 2012 року № 125-12.

Зазначеними висновками встановлено факт пошкодження об`єктів домоволодіння ОСОБА_1 внаслідок використання при забудові земельної ділянки ОСОБА_3 важкої будівельної техніки, а також визначено розмір майнової шкоди, завданої ОСОБА_1 .

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України 2004 року дослідив всі наявні у справі докази в їх сукупності та надав їм належну оцінку, виконав всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що внаслідок здійснення ОСОБА_3 забудови земельної ділянки на АДРЕСА_2 , яка належить їй на праві приватної власності, останньою не створено належних умов для безпечного використання будівельної техніки, що призвело до пошкодження будинку та господарських будівель позивачки ОСОБА_1 .

Зазначені обставини ОСОБА_3 не спростовані, що у цій справі є її процесуальним обов`язком.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2015 року за клопотанням ОСОБА_2 у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Оцінивши експертний висновок Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 15 липня 2016 року № 144, апеляційний суд дійшов висновку про те, що він узгоджується з висновками експертизи від 12 грудня 2011 року № 51-08-31-0027.11, виконаної експертом ДП «Чорноморський експертно-технічний центр Держпромнагляду України» ОСОБА_11 на замовлення позивача ОСОБА_2 , та експертним висновком суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_10 про проведення будівельно-технічного дослідження від 23 лютого 2012 року № 125-12, які покладені судом першої інстанції в основу оскаржуваного рішення, і не може бути підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Апеляційний суд відповідно до вимог статті 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та обґрунтовано залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, афактично зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

У такому разі розподіл судових витрат згідно зі статтею 141 ЦПК України не проводиться.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року було зупинено виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року.

Оскільки касаційне провадження у справі закінчено, то виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє представник ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк