КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/4397/17 Головуючий у суді І інстанції Даниленко В.В.
Провадження № 22-ц/824/72/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Журби С.О., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління юстиції у місті Києві, про встановлення факту сумісного проживання та визнання спадкоємцем,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, в якому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати її спадкоємцем четвертої черги, як особи, яка фактично проживала однією сім'єю без шлюбу з чоловіком ОСОБА_7, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 року, з 2009 року без реєстрації шлюбу, у квартирі АДРЕСА_1 з 2010 року.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона більше семи років перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_7, проживаючи з ним однією сім'єю у квартирі АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року її цивільний чоловік трагічно помер, після чого відкрилася спадщина. За час сумісного проживання ними за спільні кошти було придбано рухоме майно на загальну суму 28 700 грн., яке знаходилося у квартирі, де вони мешкали. Спадкоємцями за законом після смерті чоловіка є його батько - ОСОБА_5 та його рідна сестра - ОСОБА_6, які подали заяви про прийняття спадщини до Десятої Київської державної нотаріальної контори. Вказувала, що відповідач ОСОБА_5, який визнаний судом таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням, у жовтні 2015 року самовільно вивіз, спільно набуте з його сином, рухоме майно із квартири та її собаку, з приводу чого вона звернулася до правоохоронних органів. Посилалась на те, що вона як особа, яка проживала з померлим однією сім'єю, має право на спадкування у четвергу чергу і фактично прийняла спадщину, однак не може вирішити це питання без встановлення відповідного факту, тому була вимушена звернутися до суду.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_4 спадкоємцем четвертої черги, як особу, яка фактично проживала однією сім'єю без шлюбу з ОСОБА_7, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 року, з 2009 року без реєстрації шлюбу, у квартирі АДРЕСА_1 з 2010 року.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, Київська міська рада, як особа, яка не брала участь у справі, однак суд вирішив питання про права, свободи та інтереси територіальної громади м. Києва, через представника за довіреністю ОСОБА_8, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судом першої інстанції не було залучено відповідачем Київську міську раду, як власника квартири комунальної власності територіальної громади м. Києва, внаслідок чого остання була позбавлена можливості брати участь у справі та надавати докази, які могли вплинути на рішення суду. Позивачем не доведено наявність між нею та ОСОБА_7, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 року, усталених відносин, притаманних подружжю без реєстрації шлюбу (постійне спільне проживання, спільний сімейний бюджет чи заощадження, облаштування їхнього сімейного побуту, ремонту квартири, сплату комунальних послуг, фотокартки тощо).

Крім того, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року у справі № 755/19817/15-ц за позовом ОСОБА_4 про визнання права на проживання і користування квартирою та зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення встановлено, що ОСОБА_7 у 2014 році звертався до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» із заявою про переведення особового рахунку на його ім'я та укладення договору найму на спірну квартиру, в якій зазначив, що його сім'я складається з двох осіб: він та мати - ОСОБА_9. За наслідком розгляду цією заяви 8 жовтня 2014 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» видано наказ № 418 «Про зміну договору найму житлових приміщень» та наказано начальнику ЖРЕО-402 перевести особовий рахунок та укласти договір найму на спірну квартиру з ОСОБА_7 у складі сім'ї з двох осіб. Цим рішенням апеляційного суду також встановлені інші обставини, які не враховані судом першої інстанції. Отже, обставини викладені в позові ОСОБА_4 суперечать обставинам, встановленим у рішенні суду від 18 жовтня 2016 року у справі № 755/19817/15-ц, яке набрало законної сили.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Відзив мотивований тим, що в матеріалах справи містяться відомості щодо незаконного заволодіння спільного спадкового майна та собаки, однак вимога про спадкування нерухомого майна, а тим більше - відумерлої спадщини в розумінні статті 1277 ЦК України відсутні. Вважає, що оскаржуване рішення жодним чином не стосується обставин користування житловим приміщенням - квартири АДРЕСА_1, оскільки метою пред'явленого позову було отримання матеріальної компенсації від іншого спадкоємця - ОСОБА_5 щодо спадкового рухомого майна та вирішення інших побутових проблем.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у віці 34 років помер ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина.

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_7 є відповідачі, а саме його батько - ОСОБА_5 та рідна сестра - ОСОБА_6 Остання 26 листопада 2015 року подала до Десятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт сумісного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_1визнаний відповідачем ОСОБА_6 і таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також узгоджується з наданими позивачем доказами.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

За загальними положеннями про спадкування, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті;спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини;право на спадкування мають особи, визначені в заповіті; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1216, 1218, 1220, 1222, 1223, 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтями 1261 - 1264 ЦК України установлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно роз'яснень, викладених пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини 2 статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

За частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

За приписами частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз'яснено, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суд зобов'язаний провести підготовчі дії, зокрема, з'ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Залежно від мети встановлення фактів заінтересованими особами в цих справах можуть бути, наприклад, відділи соціального захисту населення - у справах про встановлення факту перебування на утриманні особи, яка померла, для призначення пенсії заявникові; інші спадкоємці - у справах про встановлення факту прийняття спадщини; органи внутрішніх справ - у справах про встановлення факту родинних відносин для вирішення питання про належність до громадянства України; органи страхування - у справах про встановлення факту належності страхового свідоцтва.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 посилалася на те, що метою встановлення факту її сумісного проживання з ОСОБА_7 однією сім'єю без шлюбу є вирішення її прав щодо спадкування рухомого майна, що залишилось після смерті останнього, а також повернення незаконного вилученого у неї майна відповідачем ОСОБА_5 Однак в уточнених позовних вимогах просила суд визнати її спадкоємцем четвертої черги, як особи, яка фактично проживала однією сім'єю без шлюбу із спадкодавцем саме у квартирі АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, дійшов висновку про доведеність та обгрунтованість позовних вимог з огляду на те, що відповідач ОСОБА_6 позов визнала і таке визнання прийнято під час розгляду справи.

Згідно із частинами 1, 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За роз'ясненнями, які містяться в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. Слід розрізняти визнання відповідачем позову від визнання ним обставин позову, що звільняє позивача лише від доведення цих обставин.

Суд першої інстанції на зазначене вище уваги не звернув, не з'ясував предмет та підстави заявленого позову, а також коло осіб, що мають відповідати за ним, не встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин справи, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку про задоволення позову з підстав визнання позову лише одним з відповідачів у справі.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_4 та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», Дніпровської РДА в м. Києві існував спір щодо права користування позивача квартирою АДРЕСА_1, яка перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва та знаходиться на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року у справі № 755/19817/15-ц в задоволені позову ОСОБА_4 про визнання права на проживання і користування квартирою та зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення відмовлено.

Зустрічний позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», Дніпровської РДА в м. Києві про виселення із самовільно зайнятого жилого приміщення задоволено.

Виселено ОСОБА_4 із жилого приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1.

У вказаному рішенні апеляційним судом встановлено фактичні правовідносини, які склалися між ОСОБА_4 та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» та відповідно до вимог статті 82 ЦПК України доказуванню вони не підлягають.

Положеннями статтей 64, 65 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині 2 цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення, як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням.

Таким чином, у випадку встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу позивача та наймача до його смерті у спірній квартирі, ОСОБА_4 може набути право користування житловим приміщенням, тим самим зачепивши права та інтереси власника цього об'єкта нерухомості.

Про існування спору між ОСОБА_4 та комунальним підприємством органу місцевого самоврядування стосовно права користування житловим приміщенням також свідчить і той факт, що позивач у серпні 2018 року звернулася до Апеляційного суду м. Києва із заявою про перегляд рішення суду від 18 жовтня 2016 року за нововиявленими обставинами, а саме у зв'язку з ухваленням оскаржуваного судового рішення.

За правилом частини 1 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Аналогічні положення закріплюються і в статті 327 ЦК України.

Відповідно до статті 1, частин 3, 5 статті 16, статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Частиною 5 статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Київська міська рада.

Задовольняючи вимоги позивача про визнання спадкоємцем четвертої черги, які є похідними від вимог про встановлення факту сумісного проживання із спадкодавцем у квартирі АДРЕСА_1, суд першої інстанції у порушення вимог статтей 13, 51, 187, 197 ЦПК України не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справіта не залучив Київську міську раду з власної ініціативи в якості співвідповідача, чим порушив її право на судовий захист інтересів територіальної громади м. Києва.

Таким чином, встановивши неможливість розгляду справи без залучення до її участі вищевказаної особи, як власника квартири щодо прав користування якою виник спір, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, що не позбавляє позивача права на звернення із відповідними вимогами до належних відповідачів.

У відповідності до пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту сумісного проживання та визнання спадкоємцем за безпідставністю заявлених вимог та визнання позову відповідачемв межах пред'явленого позову.

Відповідно до статтей 141, 352, 382 ЦПК України з позивача на користь Київської міської ради необхідно стягнути документально підтвердженні судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 960,00 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Київської міської ради задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління юстиції у місті Києві, про встановлення факту сумісного проживання та визнання спадкоємцем відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Київської міської ради 960,00 грн. (дев'ятсот шістдесят гривень) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.О. Журба

Ю.М. Кулішенко