П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2019 року м. Київ

Справа №372/3484/16-ц

Резолютивна частина постанови оголошена 04 грудня 2019 року

Повний текст постанови складено 05 грудня 2019 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

учасники справи позивач Публічне акціонерне товариство Акціонерно- комерційний банк «Львів»

відповідач ОСОБА_1

треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Тетяна Олексіївна

розглянувши цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 квітня 2017 року, ухваленого суддею Потабенко Л.В. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Тетяна Олексіївна, про визнання недійсними рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Справа №372/3484/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-824/7108/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Потабенко Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
У грудні 2016 року ПАТ «Акціонерно-комерційний банк «Львів» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т. О. (далі - Приватний нотаріус), про визнання недійсними рішень.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що 13 вересня 2010 року між ПАТ «АКБ «Львів» та ТОВ «Ізолфа Україна» було укладено генеральні кредитні договори № 41 і № 42 (з подальшими змінами та доповненнями), за якими ПАТ «АКБ «Львів» надав ТОВ «Ізолфа Україна» кредитні кошти.

З метою забезпечення виконання ТОВ «Ізолфа Україна» своїх зобов`язань перед банком за вказаними кредитними договорами 13 вересня 2010 року між ПАТ «АКБ «Львів», ТОВ «Ізолфа Україна» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки (з подальшими змінами та доповненнями).

За цим договором ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання відповідати перед ПАТ «АКБ «Львів» за належне, своєчасне і повне виконання усіх зобов`язань позичальника ТОВ «Ізолфа Україна» за укладеними з ПАТ «АКБ «Львів» генеральними кредитними договорами № 41 та № 42 від 13 вересня 2010 року.

У зв`язку із неналежним виконанням ТОВ «Ізолфа Україна» взятих на себе зобов`язань за вказаними кредитними договорами ПАТ «АКБ «Львів» звернулося до Печерського районного суду м. Києва з позовом про стягнення коштів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року у справі № 2-3781/12 стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ПАТ «АКБ «Львів» заборгованість за генеральними кредитними договорами № 41 та № 42 від 13 вересня 2010 року у розмірі 18 млн. 600 тис. 33 грн. 50 коп.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Виконати рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року виявилося неможливо у зв`язку із відсутністю у боржника ОСОБА_2 майна, на яке може бути звернуто стягнення, так як 27 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір позики.

За цим договором ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 у власність грошові кошти у сумі 2 млн. грн. без нарахування відсотків за користування ними, які ОСОБА_2 зобов`язався повернути до 27 жовтня 2015 року.

27 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений Приватним нотаріусом.

За умовами цього договору на забезпечення належного виконання зобов`язань, що виникають з договору позики, ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами загальною площею 1064,8 кв. м, житловою площею 326 кв. м та земельну ділянку загальною площею 0,5184 га, кадастровий номер :03:040:0043, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_2 на праві приватної власності.

27 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя (з подальшими змінами), посвідчений Приватним нотаріусом, за умовами якого ОСОБА_4 відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» набув право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за договором позики. Укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя став підставою для реєстрації за ОСОБА_4 права власності на предмет іпотеки.

Крім того, позивач зазначав, що договори позики, іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року ОСОБА_2 і ОСОБА_4 уклали після відкриття Печерським районним судом м. Києва провадження у справі № 2-781/12.

Пізніше земельну ділянку за кадастровим номером :03:040:0043 було поділено на дві земельні ділянки за кадастровими номерами :03:040:0096 та :03:040:0097.

27 листопада 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено ряд договорів купівлі-продажу, за умовами яких житловий будинок та земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , було відчужено ОСОБА_3 .

Право власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі рішення Приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав від 14 лютого 2013 року № 391562 - щодо житлового будинку та від 15 лютого 2013 року № 403515 - щодо земельної ділянки.

Позивач вважав, що рішення Приватного нотаріуса № 391562 та № 403515 мають бути визнані недійсними, через їх невідповідністю вимогам чинного законодавства у зв`язку з відсутністю у нотаріуса повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення нотаріальної дії з майном та порушенням його прав.

Враховуючи зазначене, ПАТ «АКБ «Львів» просив суд визнати недійсними рішення Приватного нотаріуса № 391562 та № 403515.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 квітня

2017 року позовні вимоги ПАТ «АКБ «Львів» задоволено. Визнано недійсними рішення Приватного нотаріуса № 391562 та № 403515.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 оскаржили його в апеляційному порядку. В апеляційних скаргах, ОСОБА_2 просив, скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 19.04.2017 року, ухвалити у справі нове рішення про відмову ПАТ АКБ «Львів» у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_4 просив, скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 19.04.2017 року, та закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 307, 310 ЦПК України. Зазначили, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 19.04.2017 року є незаконним та необґрунтованим.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 2 листопада 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 задоволено частково: рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 квітня 2017 року скасовано, а провадження у справі закрито.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року задоволено касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Львів», ухвалу Апеляційного суду Київської області від 2 листопада 2017 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до Київського апеляційного суду.

В судовому засіданні Третя особа Приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т.О., представник третьої особи Войтович В.А., який діє в інтересах ОСОБА_2 , підтримали доводи апеляційних скарг.

Представник ПАТ «АКБ «Львів» Лисюк М.О. проти доводів апеляційних скарг заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися.

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», та третіх осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 13 вересня 2010 року між позивачем ПАТ АКБ «Львів» та позичальником ТОВ «Ізолфа Україна» був укладений Генеральний кредитний договір №41 та Генеральний кредитний договір №42, з подальшими змінами та доповненнями, за якими позичальником ТОВ «Ізолфа Україна» від позивача ПАТ АКБ «Львів» були отримані кредитні кошти. З метою забезпечення виконання позичальником ТОВ «Ізолфа Україна» своїх зобов`язань перед позивачем ПАТ АКБ «Львів» за укладеними кредитними договорами, в цей же день - 13.09.2010 року між позивачем ПАТ АКБ «Львів», позичальником ТОВ «Ізолфа Україна» та третьою особою ОСОБА_2 був укладений договір поруки, з подальшими змінами та доповненнями. За цим договором ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання відповідати перед позивачем ПАТ АКБ «Львів» за належне, своєчасне і повне виконання усіх зобов`язань позичальника ТОВ «Ізолфа Україна» за укладеними із позивачем ПАТ АКБ «Львів» Генеральними кредитними договорами №41 та №42 від 13.09.2010 року.

В зв`язку із неналежним виконанням позичальником ТОВ «Ізолфа Україна» взятих на себе зобов`язань за Генеральними кредитними договорами №41 та №42 від 13.09.2010 року, з урахуванням їх змін та доповнень, позивачем ПАТ АКБ «Львів» було реалізовано право вимоги до ОСОБА_2 про погашення заборгованості в сумі боргових зобов`язань позичальника ТОВ «Ізолфа Україна» перед позивачем ПАТ АКБ «Львів».

ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором поруки від 13.09.2010 року не виконав, а тому позивач ПАТ АКБ «Львів» у листопаді 2012 року звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом про стягнення коштів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.02.2013 року у справі №2-3781/12, стягнуто із ОСОБА_2 на користь позивача ПАТ АКБ «Львів» заборгованість за Генеральними кредитними договорами №41 та №42 від 13.09.2010 у сумі 18600033 грн. 50 коп. Це рішення набрало законної сили 18.04.2013 року на підставі ухвали апеляційного суду м. Києва від 18.04.2013 року у справі №22-5754, якою апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28.02.2013 у справі №2-3781/12 відхилено, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 28.02.2013 у справі №2-3781/12 залишено без змін. 14.05.2013 року на підставі вказаного рішення суду видано виконавчий документ, який стягувачем звернуто до примусового виконання.

27 грудня 2012 року у простій письмовій формі між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір позики. За цим договором позики ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 у власність готівкові грошові кошти у сумі 2000000 грн., без нарахування відсотків за користування ними, які ОСОБА_2 зобов`язувався повернути строком до 27 жовтня 2015 року.

В цей же день, 27 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О. за реєстровим №2650. За умовами цього договору, в забезпечення належного виконання зобов`язань, що виникають з договору позики ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, загальною площею 1064,8 кв.м., житловою площею 326 кв.м. та земельну ділянку загальною площею 0,5184 га, кадастровий номер: :03:040:0043, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , що належало ОСОБА_2 на праві приватної власності.

27 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який було посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О. за реєстровим №2652. За умовами цього договору ОСОБА_4 відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» набував право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за договором позики, а укладений між ними договір став підставою для реєстрації за ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, загальною площею 1064,8 кв.м., житловою площею 326 кв.м. та земельну ділянку загальною площею 0,5184 га, кадастровий номер: :03:040:0043, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

У подальшому, договорами про внесення змін від 14 лютого 2013 року за реєстровим №188 та від 15 лютого 2013 року за реєстровим №193 до договору іпотеки від 27 грудня 2012 року за реєстровим №2650, укладеного між відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , були внесені зміни, в частині зміни адреси місцезнаходження нерухомого майна, яке було предметом іпотеки та зазначено адресу: АДРЕСА_1 .

Договорами про внесення змін від 14 лютого 2013 року за реєстровим №189 та від 15 лютого 2013 року за реєстровим №194 до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим №2652, укладеного між відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , були внесені зміни, в частині зміни адреси місцезнаходження нерухомого майна, яке було предметом іпотеки та зазначено адресу: АДРЕСА_1 .

14 лютого 2013 року рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 391562, третя особа приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т.О. переоформила право власності на предмет іпотеки і зареєструвала спірний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за відповідачем ОСОБА_4 , а 15 лютого 2013 року рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 403515, приватний нотаріус Ариванюк Т.О. переоформила право власності на предмет іпотеки і зареєструвала спірну земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_4

27 листопада 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з відстрочкою платежу, який було посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько А.П. за реєстровим №1717. За умовами цього договору ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купив цілий житловий будинок загальною площею 1064,8 кв.м., житловою площею 326 кв.м., який розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , набуте ОСОБА_4 у власність на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який було посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О. за реєстровим №2652.

В цей же день, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який було посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько А.П. за реєстровим №1720. За умовами цього договору ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купив земельну ділянку площею 0,1500 га (кадастровий номер: :03:040:0096) розташовану за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 ..

Також, 27 листопада 2013 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з відстрочкою платежу, який було посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько А.П. за реєстровим №1723. За умовами цього договору відповідач ОСОБА_4 продав, а відповідач ОСОБА_3 купила земельну ділянку площею 0,3684 га (кадастровий номер: :03:040:0097) розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внесення змін в частині зміни адреси місцезнаходження іпотечного майна не є нотаріальною дією з приводу набуття права власності на спірні об`єкти нерухомого майна. Нотаріус як спеціальний суб`єкт проводить державну реєстрацію прав на нерухоме майно, набутих виключно у результаті вчинення нотаріальної дії з таким майном. Тому дії Приватного нотаріуса щодо прийняття оскаржуваних рішень про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, були протиправними у зв`язку з відсутністю у нотаріуса повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення нотаріальної дії з майном.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції обґрунтованим, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, єдоговір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 5 ст. 3, абзацом 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

За змістом абзац. 2-3 ч. 5 ст. 3 та ч. 9 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія, державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.

Абзацом 7 п. 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року №703 (чинного на час виникнення спірних правовідносин; надалі Порядок №703), встановлено, що нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається саме шляхом набуття іпотекодержателем права власності на останній. Разом з тим, з огляду на норми закріплені ч. 9 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та абзацом 7 п. 2 Порядку №703, нотаріус як спеціальний суб`єкт, проводить державну реєстрацію прав на нерухоме майно, набутих виключно у результаті вчинення нотаріальної дії з таким майном.

Виходячи з викладеного, чинне законодавство наділяє нотаріуса окремими повноваженнями державного реєстратора щодо прав на нерухоме майно, які виникають лише у результаті вчинення нотаріальних дій з таким майном, а також повинні реалізовуватися одночасно з їх вчиненням та за наслідками перевірки правильності оформлення документів в офіційному порядку, що дозволяє забезпечити належний рівень захисту гарантованих Конституцією України речових прав осіб на нерухоме майно.

Водночас з аналізу ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 33, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що в межах процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель має право звернутися до органу державної реєстрації з метою державної реєстрації за собою права власності на об`єкт нерухомого майна і документом, що буде підтверджувати відповідний перехід права власності, слугуватиме або окремий договір між іпотекодавцем та іпотекодержателем, або застереження в іпотечному договорі.

Відповідно до договору іпотеки від 27 грудня 2012 року, та договору про задоволення вимог іпотекодержателя 27 грудня 2012 року, сторонами погоджено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Про те, з наявних у справі доказів вбачається, що жодна нотаріальна дія з приводу набуття права власності на вказані об`єкти нерухомого майна під час проведення державної реєстрації приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т.О., як спеціальним суб`єктом державної реєстрації, не вчинялась, а здійснювалась зміна адреси місцезнаходження нерухомого майна, яке було предметом іпотеки.

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо державної реєстрації права власності або інших речових прав на нерухоме майно, яке виникає на підставі договорів іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя-рішення щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно, приймаються державним реєстраторами прав на нерухоме майно Укрдержреєстру. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, проводиться державними реєстраторами прав на нерухоме майно Мін`юсту відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 22.06.2011 р. №703 (чинного на час виникнення спірних правовідносин).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, судом надано належну оцінку всім наданим матеріалам справи.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 квітня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна