Житомирський апеляційний суд
Справа №279/1883/18 Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 50 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №279/1883/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа орган опіки та піклування Коростенської міської ради Житомирської області, про визначення місця проживання дітей,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2,

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 03 грудня 2018 року суддею Шульгою О.М. у м. Коростені, повний текст рішення складено 07 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, у якому просила: стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_2 Крістіни, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування вимог зазначала, що ОСОБА_2 офіційно працює, має постійний заробіток, інших утриманців немає, проте матеріальної допомоги на утримання дітей не надає.

18 червня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом (а.с. 29-33), у якому з урахуванням заяви від 09.08.2018 (а.с. 78-79), просив визначити місце проживання дочки ОСОБА_4 із матірю, сина ОСОБА_3 - разом з ним. Вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 немає власного житла, зловживає спиртними напоями, не піклується про дітей, які фактично проживають у квартирі його матері. Зазначив, що має можливість надати дітям освіту, утримувати їх, однак із урахуванням того, що донька виявила бажання проживати із матірю, він не перешкоджатиме її волевиявленню.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 у розмірі ј частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03.05.2018 і до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні позовних вимог про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місцем проживання дочки ОСОБА_4 із матірю ОСОБА_1 Визначено місце проживання сина ОСОБА_3 із батьком ОСОБА_2 Вирішено питання про розподіл судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить змінити вказане судове рішення в частині стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 з ј на 1/6 частку усіх видів його заробітку (доходу), зменшити розмір стягнутих з нього судових витрат з 704,80 грн до 352,40 грн.

На думку заявника суд першої інстанції не врахував вимоги ч. 3 та ч.5 ст.183 СК України, залишення на подальше проживання з ним сина, а тому дійшов помилкового висновку про стягнення з нього аліментів на утримання дочки в розмірі ј частки заробітку. Крім того, вважає, що оскільки позовні вимоги про стягнення аліментів були задоволені частково (стягнуто аліменти на утримання тільки однієї дитини), суд мав би стягнути з нього половину сплаченого позивачем судового збору.

У судовому засідання ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали із зазначених у ній підстав. ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнала.

Заслухавши пояснення учасників справи, які зявились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст.182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За змістом ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання якої рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 грудня 2018 року визначено з матір'ю. Цим судовим рішенням визначено місце проживання сина сторін - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, з батьком.

Рішення суду у частині визначення місця проживання дітей не оскаржується.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач працездатний, має постійне місце роботи, отримує регулярний дохід. Домовленості про утримання дочки сторони не досягли.

З урахуванням встановлених судом обставин та положень чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції обґрунтовано поклав на відповідача обов'язок сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

При визначенні такого розміру аліментів суд врахував обставини, визначені ч.ч.1, 2 ст. 182 СК, а також роз'яснення, які містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Доводи ОСОБА_2 про перебування на його утриманні спільного сина ОСОБА_3 на правильність ухваленого рішення не впливають, оскільки визначена судом частка аліментів не порушує прав цієї дитини.

Крім того, як пояснив ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, після ухвалення рішення у даній справі, за його заявою видано судовий наказ, відповідно до якого з ОСОБА_1 на його користь стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі ј частки її заробітку (доходу).

Посилання відповідача на те, що за положеннями ч. 3 та ч. 5 ст.183 СК України розмір аліментів, який стягується на двох дітей становить 1/3 частину заробітку (доходу), а тому розмір аліментів на дочку має становити 1/6 частину його заробітку (доходу), є помилковими, оскільки у звязку із визначенням місця проживання дітей із кожним із батьків окремо судом вирішувалось питання про стягнення аліментів на одну дитину в межах заявлених позовних вимог та у відповідності до ч. 1 ст. 183 СК України. Крім того, фіксований розмір єдиної частки на двох дітей одна третина передбачено ч. 5 ст.183 СК України лише при видачі судового наказу.

Також, є безпідставними доводи ОСОБА_2 у частині зменшення стягнутого з нього в дохід держави судового збору, оскільки визначений судом першої інстанції розмір судового збору відповідає мінімально встановленому розміру, визначеному п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 15 березня 2019 року.