Справа № 303/5524/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Мукачівського міськрайонного суду від 21 серпня 2019 року (у складі судді Куцкіра Ю.Ю.) за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» і Державної корпорації із розвитку «Веб.РФ» (Російська Федерація) про відшкодування шкоди та стягнення суми збитків, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у серпні 2019 р.

Просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 375 941 776,61 грн. збитків у зв`язку з неправомірними діями посадових осіб ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

Ухвалою судді Мукачівського міськрайонного суду від 21 серпня 2019 р. (оскаржувана ухвала) позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.

ОСОБА_1 просить скасувати цю ухвалу, а справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Покликається на порушення судом норм процесуального права.

Узагальнені та доречні доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

-повернення позовної заяви лише на підставі того, що суду не подано доказів ужиття заходів досудового врегулювання спору є порушенням норм Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також норм ЦК і ЦПК України.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, із таких мотивів.

Суд констатував, що позивач у позовній заяві вказує про вжиття заходів досудового врегулювання спору, а також можливого укладення мирових угод із ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк». Разом із тим, позивач не додав до заяви доказів ужиття таких заходів досудового врегулювання спору. Відтак, у силу вимог процесуального закону позовну заяву необхідно повернути заявнику.

Колегія суддів не може погодитися із цим висновком через порушення норм процесуального права.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» і Державної корпорації із розвитку «Веб.РФ» (Російська Федерація) про стягнення із них на свою користь суми збитків у розмірі 375 941 776,61 грн.

Позивач у позовній заяві вказує про те, що в результаті незаконних і неправомірних дій ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», безкінечних зустрічей із метою позасудового врегулювання спорів, а також можливого укладення мирових угод, штучного затягування судових процесів, права позивача були порушенні шляхом незаконного захоплення об`єкту нерухомого майна (а.с.8).

Тобто, позивач указує на те, що ним уживалися заходи позасудового врегулювання спору та заходи, спрямованні на укладення мирових угод.

Відповідно до п.7 ч.4 ст.185 ЦПК України заява повертається у випадку, коли до заяви не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадку, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Отже, повернути заяву з підстав неподання доказів ужиття досудового врегулювання спору можливо тільки у випадку, коли це є обов`язковим відповідно до закону.

Суд, повертаючи заяву позивачеві з цих підстав, узагалі не встановлював, а чи є у позивача обов`язок у контексті спірних правовідносин вживати заходи досудового врегулювання спору та подавати відповідні докази до суду.

Тобто, можна констатувати, що висновок суду про повернення позовної заяви з підстав порушення п.7 ч.4 ст.185 ЦПК України є передчасним.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.07.2002 р. (справа № 1-2/2002) зазначив наступне.

Відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захистуконституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов`язок держави забезпечити захист прав усіх суб`єктів права власності ігосподарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб`єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб`єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи знеобхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутностіу договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

На думку апеляційного суду суддя суду першої інстанції допустився порушення норм процесуального права та дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви на підставі п.7 ч.4 ст. 185 ЦПК України за тих обставин, що суд не встановив наявність у спірних правовідносинах обов`язку позивача вживати заходи досудового врегулювання спору та подавати відповідні докази разом із позовною заявою.

Згідно з положеннями п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У контексті наведеного та відповідно до вимог ст. 379 ч.1 п.4 ЦПК України оскаржена ухвала підлягає скасуванню як незаконна, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ч.1 ст.136, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.382,384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити .

2.Ухвалу судді Мукачівського міськрайонного суду від 21 серпня 2019 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 27 листопада 2019 р.

Судді: