Дата документу 12.03.2019 Справа № 317/4102/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/4102/17 Головуючий у 1-й інстанції: Сакоян Д.І.
Провадження № 22-ц/807/433/18 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі Камаловій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 29 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Запорізька районна державна адміністрація Запорізької області, як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И ЛА :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Запорізька районна державна адміністрація Запорізької області як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав.
Просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 . Вимоги мотивувала тим, що 12.11.2011 р. позивач уклала шлюб із відповідачем. Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13.06.2016 р. шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Відповідач по справі жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні доньки. З травня 2015 року ОСОБА_2 не поцікавився за які кошти утримується та виховується його донька. Станом на 30.10.2017 р. заборгованість по аліментам складає 9830,67 грн. Відповідач ухиляється від свого обов`язку утримувати доньку. Всі питання щодо виховання доньки вирішуються нею самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Він жодного разу не з`являвся у дошкільному навчальному закладі, батьківські збори не відвідував, з вихователем з приводу виховання доньки не спілкувався, участі у житті групи та дошкільного навчального закладу не приймав, матеріальними витратами, пов`язаними із відвіданням донькою навчального закладу не цікавився. Також відповідач не цікавиться і станом здоров`я своєї доньки. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухиляння від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 29 серпня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги.

05 листопада 2018 року на адрес у апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Вважають рішення суду законним і справедливим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, зокрема зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Комунарським відділом державної РАЦС реєстраційної служби ЗМУЮ, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знаходились у шлюбі з 12.11.2011р. (а.с. 9).

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Комунарським відділом державної РАЦС реєстраційної служби ЗМУЮ від 31.03.2015 р., вбачається, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дитина ОСОБА_3 (а.с. 8).

Згідно з рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.05.2015 р. з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини усіх видів доходу (заробітку), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та до досягнення нею повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 13)

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13.06.2016р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.15-16).

За змістом довідки ІНФОРМАЦІЯ_5 № 546 від 13.02.2017 р., ОСОБА_2 07 травня 2015 р. був призваний на військову службу під час мобілізації та 28.10.2016 р. був звільнений у запас (а.с. 69).

При цьому, згідно довідки військової частини польова пошта НОМЕР_3 № 3692 від 28.10.2016 р. вбачається, що ОСОБА_2 у період з 22.12.2015 р. до 28.02.2016 р., з 16.03.2016 р. до 04.07.2016 р., з 18.07.2016 р. до 25.10.2016 р. безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (а.с. 70).

Згідно довідки Дошкільного навчального закладу комбінованого типу № 188 «Червона гвоздика» Запорізької міської ради Запорізької області № 11/01-07 від 24.11.2017 р., ОСОБА_3 є вихованкою ДНЗ № 188 з 21.08.2017 р. Батьківські збори відвідувала тільки її мати, питаннями щодо виховання дитини опікувалась мати, приводила до ДНЗ і забирала додому мати, необхідні матеріальні затрати несла тільки мати. Батько жодного разу не з`явився у ДНЗ, батьківські збори не відвідував, з вихователями з приводу виховання доньки не спілкувався, участі у житті групи та ДНЗ не приймав, матеріальними витратами пов`язаними із відвідуванням донькою ДНЗ не опікувався (а.с. 17).
У відповідності до листа комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» № 1601/2-8 від 04.12.2017 р., ОСОБА_3 спостерігається в дитячій амбулаторії № 8 комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» з народження. На диспансерному обліку не перебуває. При відвідуванні медичними працівниками вдома та при відвідуванні дитячої амбулаторії з дівчинкою знаходиться мати ОСОБА_1 . Медичні питання стосовно дитини вирішуються з матір`ю. Батько станом здоров`я дитини у дільничного педіатра не цікавився (а.с. 12).
В матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості, складений державним виконавцем, відповідно до якого, ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів. Однак, з цього розрахунку вбачається, що ОСОБА_2 сплачує аліменти на дитину (а.с. 110).
Згідно висновку Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області як органу опіки та піклування № 01-22/0404 від 25.04.2018 р. орган опіки та піклування зробив висновок про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_5 (а.с.139-141).
Окрім цього, з розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району № 95р від 02.03.2018 р., вбачається, що між батьками виник спір щодо участі у вихованні дитини. Даним розпорядженням ОСОБА_2 встановлено дні побачень з дитиною (а.с. 187).
За результатами розгляду звернення ОСОБА_2 щодо неналежного виконання ОСОБА_1 рішення органу опіки та піклування, яким було визначено порядок участі у спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_3 , з позивачем по справі ОСОБА_1 була проведена відповідна бесіда щодо необхідності виконання розпорядження (а.с. 188).
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ст. 12 вказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).
Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно із ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин, зокрема ставлення батьків до дітей.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведенні винної поведінки когось з батьків або їх обох з врахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Батьківські права тривають до повноліття дитини, позбавлення батьківських прав після його настання закон не допускає. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , через недоведеність фактів ухиляння відповідача від виховання дитини та свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками.
Навпаки, з матеріалів справи вбачається, зокрема, з відзиву на позовну заяву, що ОСОБА_2 зважаючи на маленький вік дитини не вчиняв будь-яких дій, спрямованих на примусове спілкування з дитиною розраховуючи на те, що з досягненням більш старшого віку сама дитина зможе висловити свою думку щодо відносин та спілкування з ним, проте отримавши ухвалу суду про відкриття провадження по даній справі він звернувся до органу опіки та піклування з заявою про надання йому допомоги у встановленні часу для побачень з дитиною. Тобто, вбачається бажання відповідача приймати участь у вихованні дитини (а.с.68).
У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським Судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», § 54, § 58).
Доводи апеляційної скарги про наявність заборгованості зі сплати аліментів на утримання малолітньої доньки, не є достатньою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу.
При цьому правовим обґрунтуванням заявленого позову є ч.1 ст.164 СК України, зокрема ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Проте, факт стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини, не може свідчити про свідоме ухилення ним від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дітей на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлена відсутність в матеріалах справи відповідних доказів про здійснення контролю з боку органу опіки та піклування за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків, а також відсутність даних, підтверджуючих належне повідомлення одного із батьків про необхідність явки до органу опіки та піклування для співбесіди, яка проводиться з метою недопущення ситуацій щодо надання висновку про позбавлення батьківських прав, винесення відповідного попередження або ж притягнення відповідача до адміністративної відповідальність за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, передбаченої положеннями ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей».
Окрім цього, суд першої інстанції вірно прийняв до уваги той факт, що відповідач майже рік знаходився на військовій службі та не міг у повному обсязі виконувати своїх батьківських обов`язків, а отже, колегія суддів вважає, що необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до статті 164 СК України, відсутня.
Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Окрім цього, Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, належним чином оцінив докази, подані сторонами (ст.ст. 76, 89 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував пояснення сторін у справі, а також виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав.
Доводи, вказані позивачем в апеляційній скарзі про те, що суд неповно з`ясував обставини по справі, а наданим ним доказам не надав належної оцінки, необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И ЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 29 серпня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: