Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа №753/10241/16-ц

провадження №61-32928св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк»,

представники відповідача: Ключинський Костянтин Леонідович, Пухальська Вікторія Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року у складі судді Леонтюк Л. К. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепа О. В., Іванченко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк»), у якому, з урахуванням неодноразових уточнень, просила стягнути з відповідача 331 873,55 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, 5 439,60 грн компенсації втрати частини доходів інфляційні втрати).

Позовна заява мотивована тим, що з 03 листопада 2008 року по 26 червня 2015 року позивач працювала на різних посадах у відкритому акціонерному товаристві «Всеукраїнський Акціонерний Банк». Наказом від 26 червня

2015 року позивач звільнена за власним бажанням, у зв'язку із доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, згідно статті 38 КЗпП України. У день звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок, зокрема, додаткової заробітної плати згідно умов пункту 4.1 трудового договору в розмірі 36 660 грн та оплати за роботу у вихідні дні 25-26 січня 2014 року в розмірі 2 444 грн.

Посилаючись на те, що в день звільнення повний розрахунок не було проведено, просила позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 червня

2017 року, позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 10 жовтня 2015 року по

19 січня 2017 року включно у розмірі 331 873,55 грн та компенсацію втрати частини доходів (інфляційні нарахування) у сумі 5 439,60 грн, а всього 337 313,15 грн.

Стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» в дохід держави судовий збір у розмірі

5 059,70 грн.

Судові рішення мотивовані тим, що у день звільнення ОСОБА_1 виплату всіх сум, належних їй від підприємства проведено не було, тому вона має право стягувати з банку середній заробіток до повного розрахунку по заробітній платі. При вирішенні спору суд керувався нормами КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» та розглянув спір у загальному порядку, передбаченому для вирішення трудових спорів між працівником та роботодавцем.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі Уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що оскільки на час розгляду справи банк вже знаходився у процесі ліквідації, тому для цих правовідносин приорітетним є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Процес ліквідації банку унеможливлює стягнення коштів з банку у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Суд установив, що з 03 листопада 2008 року ОСОБА_1 працювала на посадах провідного спеціаліста, головного спеціаліста відділу організаційно-кадрової роботи Управління адміністрування персоналу Департаменту управління персоналом у відкритому акціонерному товаристві «Всеукраїнський Акціонерний Банк».

Наказом від 04 березня 2013 року ОСОБА_1 переведено на посаду начальника Управління адміністрування персоналу Департаменту управління персоналом.

Наказом від 26 червня 2015 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 26 червня 2015 року за власним бажанням, у зв'язку із доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, згідно статті 38 КЗпП України, на підставі поданою нею 25 червня 2015 року заяви.

У день звільнення з ОСОБА_1 не було виплачено всіх нарахованих коштів, зокрема, додаткової заробітної плати згідно умов пункту 4.1 трудового договору в розмірі 36 660 грн та оплати за роботу у вихідні дні 25-26 січня 2014 року в розмірі 2 444 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада

2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва

від 08 червня 2017 року, з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_1 112 014,53 грн, з яких: 36 660 грн додаткової заробітної плати згідно умов пункту 4.1 трудового договору, 2 444 грн оплати за роботу у вихідні дні

25-26 січня 2014 року, 75 328,90 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, 16 480,53 грн компенсації втрати частини доходів (інфляційні нарахування) за період з 26 червня 2015 року по 09 жовтня 2015 року.

Предметом спору у справі, яка переглядається, є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 10 жовтня 2015 року

по 19 січня 2017 року.

Відповідно до постанови правління Національного банку України

від 19 березня 2015 року за № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 березня 2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» строком на 1 рік з 20 березня 2015 року по 19 березня 2016 року включно.

22 лютого 2016 року виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 213 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» на два роки - до 19 березня 2018 року включно. Крім того, строком на два роки були продовжені повноваження ліквідатора ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М. А. - до 19 березня 2018 року включно.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Суди попередніх інстанцій ці положення Закону не врахували, не звернули уваги на те, що з 20 березня 2015 року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «ВіЕйБі Банк» з ринку.

На час розгляду справи у банку вже розпочато процедуру ліквідації, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15.

Крім того, справа з подібними фактичними обставинами справи та вимогами була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, за результатом якого прийнято постанову від 29 серпня 2018 року у справі

№ 127/10129/17 (провадження № 14-254цс18), у якій було висловлено наступний правовий висновок.

Відповідно до положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» після початку процедури ліквідації банку вимоги кредиторів задовольняються в порядку визначеної статтею 52 Закону черговості відповідно до реєстру акцептованих вимог. Включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів є підставою для їх задоволення за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку.

Порядок задоволення визнаних ліквідатором вимог кредиторів під час ліквідації банку не передбачає можливості задоволення вимог конкретного кредитора поза процедурою, встановленою Законом.

Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача і початок процедури його ліквідації як юридичної особи зумовили для позивача настання правових наслідків, зокрема необхідність застосування спеціальної процедури пред'явлення майнових вимог до банку та їх задоволення у передбачених Законом порядку та черговості.

У спорах, пов'язаних з виконанням банком (в якому запроваджена тимчасова адміністрація та/або розпочата процедура ліквідації) зобов'язань перед кредиторами, норми Закону є спеціальними; Закон є пріоритетним щодо інших нормативних актів України у цих правовідносинах.

Запровадження тимчасової адміністрації у банку та початок процедури його ліквідації унеможливлюють стягнення з банку коштів в інший спосіб, аніж це передбачено Законом.

Отже, висновки судів про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення з банку сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є помилковими.

Таким чином, вирішуючи спір в оскаржуваній частині, суди першої та апеляційної інстанцій на наведене вище уваги не звернули, що призвело до помилкових висновків про наявність підстав для стягнення з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на корись позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в загальному порядку, на підставі статті 117 КЗпП України.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення в оскаржуваній частині підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з банку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» задовольнити.

РРР ішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська