Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 569/9962/16-ц

провадження № 61-33817св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 18 липня 2017 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Бондаренко Н. В., Шимків С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з 18 лютого 2006 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2015 року. Від шлюбу вони мають спільну дитину - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з матір'ю. Зазначає сторонами у справі було придбане майно на загальну суму 9300 грн. Оскільки у добровільному порядку вони не можуть домовитись про його поділ, звернувся з вищевказаним позовом до суду.

На підставі вищевикладеного, зменшивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив поділити спільне майно, виділивши у власність відповідача майно на суму 4650 грн.

У жовтня 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, за час перебування у шлюбі ними за кредитні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1, яка є спільним майном подружжя. З серпня 2015 року, з моменту фактичного припинення шлюбних відносин позивач не дбав про матеріальне забезпечення їх дитини, а тому за рішенням суду з нього стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку. Зазначає, що аліментів на утримання від позивача вона фактично не отримує. При цьому, без розірвання шлюбу позивач створив нову сім'ю. Оскільки вона самостійно постійно сплачувала комунальні послуги за квартиру, тому вважає, що її частка у праві власності на квартиру має становити 16/21 частин.

На підставі вищевикладеного, уточнивши зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_5 просила поділити спільно набуту квартиру АДРЕСА_1 та визначити, що частка ОСОБА_4 становить 5/21, а її частка - 16/21; побутове майно поділити шляхом виділення у власність позивача комода, тумби під телевізор, газової колонки, шафи, кухонних меблів та столу, а у її власність пральну машину, мікрохвильову піч, холодильник, пилосос, диван.

Рішенням Рівненского міського суду Рівненської області від 18 квітня 2017 року (у складі судді Бучко Т. М.) первісний позов задоволено частково.

Виділено із спільного майна подружжя у власність ОСОБА_4 диван вартістю 700 грн, тумбу під телевізор вартістю 200 грн, газову колонку вартістю 700 грн, шафу вартістю 800 грн, кухонні меблі вартістю 1000 грн та стіл вартістю 300 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов задоволено частково.

Виділено із спільного майна подружжя у власність ОСОБА_5 пральну машину вартістю 2000 грн, мікрохвильову піч вартістю 1000 грн, холодильник вартістю 2000 грн, пилосмок вартістю 300 грн, комод вартістю 300 грн. В задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в порядку поділу майна подружжя, сторони у справі погодилися на поділ рухомого майна шляхом виділення кожній зі сторін речей, які в них перебувають, з урахуванням принципу рівності їх часток у спільному майні. При визначенні розміру грошової компенсації різниці вартості майна суд взяв до уваги, що спільна дитина залишилася проживати з матір'ю, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача 950 грн різниці між вартістю виділеного сторонам майна.

Відмовляючи частково у задоволенні зустрічних позовних вимог про поділ квартири та визначення часток у квартирі, місцевий суд виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, так як набута ОСОБА_4 за кошти, які належали йому особисто.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 18 липня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог скасовано. Зустрічний позов задоволено частково.

Поділено квартиру АДРЕСА_1 таким чином: виділено на користь ОСОБА_4 2/3 частини квартири на праві спільної часткової власності; виділено на користь ОСОБА_5 1/3 частини квартири на праві спільної часткової власності.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при вирішенні спору про поділ майна подружжя слід виходити з презумпції рівності часток подружжя в набутому ними майні. При цьому частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги на поділ нерухомого майна, апеляційний суд врахував, що 36 800 грн, які сплачені ОСОБА_4 на придбання спірної квартири, є його особистими коштами, а тому частка в майні, яка придбана за ці кошти, є виключно його особистою приватною власністю. Отже, частка у квартирі, яка придбана за кредитні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя, адже кошти отримані в інтересах сім'ї для набуття обома сторонами спірної квартири. Тому на користь ОСОБА_5 виділено 1/3 частини квартири на праві спільної часткової власності.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира, хоча і була придбана в шлюбі, є особистою приватною власністю ОСОБА_4, оскільки була придбана останнім за особисті кредитні кошти. Апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги, що заборгованість за кредитом сплачувалася ним винятково за особисті кошти, що, на думку заявника, підтверджено належними і допустимими доказами. Крім того зазначив, що спільного бюджету у сторін по справі не було.

04 червня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що сторони у справі з 18 лютого 2006 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2015 року. Сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з матір'ю.

24 квітня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу. За умовами правочину позивач купив, а продавець продав квартиру в АДРЕСА_1, загальною площею 22,3 кв. м, житловою - 12,4 кв. м, вартістю 108 800 грн, з яких 36 800 грн ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_4 до підписання договору, а решту 72 000 грн покупець зобов'язався сплатити пізніше.

Умови договору контрагентами виконані повністю 24 квітня 2012 року, про що свідчить нотаріально посвідчена заява продавця про отримання грошей від ОСОБА_4 Договір нотаріально посвідчений і зареєстрований в реєстрі за № 1311.

15 травня 2012 року комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» право власності на квартиру зареєстроване за реєстраційним номером на ім'я ОСОБА_4

Установлено, що 36 800 грн, які були внесені позивачем на користь продавця до укладення договору купівлі-продажу квартири, належали безпосередньо ОСОБА_4

Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта стаття 65 СК України).

Установлено, що 24 квітня 2012 року ОСОБА_4 отримав в Публічному акціонерному товаристві «Укрсоцбанк» кредит на суму 72 000 грн зі сплатою 18 % річних з кінцевим терміном повернення коштів 23 квітня 2032 року, на придбання житла на вторинному ринку.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 24 квітня 2012 року були укладені іпотечний договір з ОСОБА_4, та договори поруки з ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Установлено, що 36 800 грн, які сплачені позивачем на придбання спірної квартири, є його особистими коштами, а тому частка в майні, яка придбана за ці кошти, є виключно його особистою приватною власністю.

Інша частка у квартирі, яка придбана за 72 000 грн кредитних коштів, та є спільною сумісною власністю подружжя, адже придбана за кредитні кошти, отримані в інтересах сім'ї на набуття обома сторонами права на спірну квартиру.

Так як кредитний договір укладено заявником в період перебування у шлюбі, отримані за ним кошти є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_4 не доведено, не підтверджено належними та допустимими доказами, що ним одноособово погашався кредит, за який було придбано спірну квартиру.

Враховуючи наведене, виходячи з інтересів сторін у справі, принципу рівності часток у спільному майні подружжя, на підставі належним чином оцінених доказів, апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції, та ухваливши нове рішення про часткове задоволення позову про виділення на користь ОСОБА_5 1/3 частини квартири на праві спільної часткової власності, правильно виходив із того, що 2/3 частки, спірної квартири належать ОСОБА_4, тоді як ОСОБА_5 належить 1/3 частка цієї квартири.

Доводи касаційної скарги про те, що заборгованість за кредитом сплачувалася ним винятково за особисті кошти, обґрунтовано не взято судом до уваги, оскільки ОСОБА_4 не надав належних та допустимих доказів, які б спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нежитлове приміщення. Так, відсутні докази на підтвердження тих обставин, що грошові кошти, за рахунок яких придбано це майно, а саме заборгованість за кредитом сплачувалася ним винятково за особисті кошти. Оскільки, відповідно до статті 61 СК України, у разі, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк