Справа №461/5993/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2019 року м. Львів.

Галицький районний суд м. Львова

у складі:

головуючого судді Юрківа О.Р.,

за участю:

секретаря судового засідання Чорненької К.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , від імені та в інтересах яких діє ОСОБА_6 , до Львівської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та визнання укладеним договору найму житлового приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

позивачі звернулися в суд із позовом до Львівської міської ради та просили: визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 право користування квартирою АДРЕСА_1 ; визнати укладеним безстроковий договір найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 , між Львівською міською радою з однієї сторони та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з іншої. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що у зазначену квартиру, котра належить до комунальної власності, ОСОБА_1 поселилася із її чоловіком ОСОБА_9 у 1992 році; вказане житло було йому надано взамін квартири АДРЕСА_2 , у котрій він був зареєстрований та котра рішеннями міжвідомчої комісії при райвиконкомі від 13.07.1987 року та виконкому Галицької районної ради народних депутатів від 10.12.1991 року була визнана непридатною для проживання. Відтак, позивачів було вселено у кв. АДРЕСА_1 , де такі проживають по даний час, своєчасно сплачують кошти за комунальні послуги. ОСОБА_10 та ОСОБА_11 навчались у СЗШ №27 м. Львова ім. героя Небесної ОСОБА_12 ; ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 перебувають на обслуговуванні Комунальної 4-ої міської клінічної лікарні, - себто по місцю проживання. При цьому, у відповідача відсутня можливість забезпечити позивачів іншим житлом. Відтак,просять задоволити позов повністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача позов підтримали у повному обсязі із підстав, наведених у фабулі позовної заяви. Просять задоволити позов повністю.

Від позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Згідно із поданою заявою, позов підтримали у повному обсязі із підстав, зазначених у фабулі позовної заяви. Просили такий задоволити.

Представник відповідача у судовому засіданні викладені обставини підтвердила, проте проти позову заперечила у зв`язку із необґрунтованістю позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши подані документи, об`єктивно оцінивши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що пред`явлений позов слід задоволити повністю із наступних підстав.

Із довідок з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 15.05.1991 р. за №565 та від 27.11.1991 р. за №142, виданих ЖЕК №106, слідує, що ОСОБА_9 (уже покійний чоловік позивачки ОСОБА_1 та батько позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ) від 03.10.1963 р. разом зі своєю матір`ю ОСОБА_14 та братами ОСОБА_15 та ОСОБА_16 були зареєстровані та проживали у квартирі АДРЕСА_3 , загальною площею 34,9 кв.м. та житловою площею 24,6 кв.м., розташованій у напівпідвалі будинку.

Як про те слідує із довідки ЖЕО Ленінського району від 16.07.1987 р. за №5/371, було встановлено, що згідно з рішенням міжвідомчої комісії при райвиконкомі (пр. №21 §9 від 13.07.1987 р.) зазначена квартира не відповідала встановленим санітарно-технічним нормам. Із акту, складеного ЛКП «Снопківське» 11.10.2019 р., вбачається, що вказана квартира була визнана непридатною до проживання згідно розпорядження райвиконкому №574 від 10.12.1991 р.

Відповідно до архівних матеріалів ЛКП «Снопківське» форми №222, Сенчуки були відселені із цієї квартири 1992 р.

Згідно архівних матеріалів ЛКП «Снопківське» форми №222 та довідки форми №2 з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 08.10.2019 р. за №3358, 10.07.2013 р. у кв. АДРЕСА_4 зареєстроване місце проживання ОСОБА_17 , котрий згідно витягу про державну реєстрацію прав №1 від 28.05.2013 р. являється власником зазначеної квартири (загальною площею 43,5 кв.м. та житловою площею 25,6 кв.м.) та котрий не перебуває із сім`єю ОСОБА_18 у жодних родинних відносинах.

Відтак, сім`я ОСОБА_18 у зв`язку з непридатністю для проживання на той момент кв. АДРЕСА_4 у 1992 р. були переселені із зазначеної квартири у кв. АДРЕСА_1 . Зазначене знаходить підтвердження у актах від 11.10.2019 р. та від 29.10.2019 р., складених ЛКП «Снопківське», згідно яких указана сім`я зі слів сусідів проживають у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації з дев`яностих років; при цьому, за комунальні послуги боргів немає.

Згідно поверхового плану, зазначена квартира АДРЕСА_1 та складається із двох житлових кімнат, коридору, кухні та суміщеного санвузла; загальна площа квартири 43,4 кв.м., житлова площа 29,2 кв.м.

Із представлених суду договорів на надання житлово-комунальних послуг (про надання послуг з теплопостачання; про надання послуг з централізованого опалення та гарячої води; про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), котрі укладалися між ЛКП «Снопківське» та Сенчук на протязі 2001-2011 рр.; та квитанцій про оплату послуг ВАТ «Львівобленерго» за 2000-2013 рр.; ЛМКП «ЛьвівТеплоЕнерго» за 2016 р.; ЛКП «Снопківське» (опалення та квартплату) за 2003-2007 рр.; газопостачання за 1993 р., 2001-2003 рр., 2006 р., 2016 р.; ЛМКП «Львівводоканал» за 2016 р, - себто документів, які підтверджують наявність договірних відносини між виробниками, виконавцями і споживачами житлово-комунальних послуг з приводу надання таких на підставі наявності фінансового особового рахунку, вбачається, що позивачі добросовісно використовують квартиру АДРЕСА_1 як єдине житло та повною мірою несуть тягар утримання майна, що перебуває у їхньому користуванні.

Із декларацій про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу за №0000-РТН6-91Х9 від 15.06.2018 р., №0000-Н2КК-0НН6 від 25.06.2018 р., №0000-ХК08-Н517 від 25.06.2018 р., №0000-М978-М98К від 25.06.2018 р., №0000-Р20Е-К5Р5 від 25.06.2018 р., №0000-КК4Р-7КХК від 25.06.2018 р. слідує, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебувають на обслуговуванні Комунальної 4-ої міської клінічної лікарні, - по місцю фактичного проживання (кв. АДРЕСА_1 ).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», органи місцевого самоврядування вирішують в установленому законом порядку всі спірні питання, пов`язані з відселенням наймачів та власників житла. В силу норм ст. 12 вказаного Закону, власник (наймач) жилого приміщення, який не перебуває на квартирному обліку, має право отримати на умовах компенсації в межах території комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду інше житло, в якому кількість кімнат та жила площа не менше кількості кімнат та жилої площі квартири будинку, незалежно від числа зареєстрованих у ньому осіб. Жила площа, що пропонується, може бути безоплатно збільшена до 50 відсотків жилої площі квартири будинку, що підлягає знесенню.

Згідно норм ст. 101 ЖК України, при проведенні капітального ремонту жилого будинку державного або громадського житлового фонду, коли ремонт не може бути проведено без виселення наймача, наймодавець зобов`язаний надати наймачеві та членам його сім`ї на час проведення капітального ремонту інше жиле приміщення, не розриваючи при цьому договору найму на ремонтоване приміщення. У разі відмовлення наймача від переселення в інше жиле приміщення наймодавець може вимагати переселення його в судовому порядку. Замість надання жилого приміщення на час проведення капітального ремонту жилого будинку наймачеві та членам його сім`ї за їх згодою та згодою наймодавця може бути надано в постійне користування інше благоустроєне жиле приміщення. Рішення про це приймають органи, зазначені в статтях 51 - 53 цього Кодексу.

Відповідно до норм ст. 113 ЖК України, надаване громадянам у зв`язку з виселенням інше благоустроєне жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати вимогам статті 50 цього Кодексу. Громадянам, які займали окрему квартиру, повинно бути надано окрему квартиру. Якщо наймач займав більш як одну кімнату, йому надається жиле приміщення, що складається з того ж числа кімнат. За розміром жиле приміщення має бути не меншим за те, яке займав наймач, однак у межах норми жилої площі. Якщо наймач або член сім`ї, що проживає разом з ним, має право на додаткову жилу площу і фактично користується нею, жиле приміщення надається з урахуванням норми додаткової жилої площі. У разі виселення з жилого приміщення, меншого за розміром, ніж це передбачено для надання жилого приміщення в даному населеному пункті, виселюваному надається жиле приміщення відповідно до встановленого розміру.

Таким чином, позивачі були позбавлені житла у зв`язку із непридатністю для проживання займаної ними квартири та необхідністю проведення ремонту, відтак, з метою захисту їхніх житлових прав місцевою радою цим особам було надано для проживання інше жиле приміщення, котре з огляду на тривалість проживання є місцем постійного їх проживання.

У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Право на гарантію неможливості бути виселеним із займаного жилого приміщення або обмеженим у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, - належить до житлових прав громадян, гарантованих ст. 9 ЖК України (правова позиція Верховного Суду у справі №6-59цс13).

Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів та ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при здійсненні правосуддя має керуватись принципом верховенства права у контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (ЄКПЛ) і практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), які слід застосовувати судам при розгляді справ як джерело права відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Абз. 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту», ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 року передбачено, що відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

Зокрема, у п. 145 рішення від 15.11.1996 р. у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahalv. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У п. 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 р. у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12.06.2013 р. у справі №6-32цс13.

Набуття права на квартиру пов`язане із майновим правом у контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини ст. 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (котрі ґрунтуються на законодавчих нормах) на набуття права володіння, користування, розпорядження. Такі сподівання виникли у позивачів з моменту надання їм житла в користування.

У рішенні від 02.12.2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (KryvitskaandKryvitskyyv. Ukraine) (заява № 30856/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла»; «втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…»

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (рішення ЄСПЛ у справах «Кривіцька та Кривіцький проти України»; «Глоба проти України», №15729/07, §37, від 19.11.2012 р.; «Садов`як проти України», №17365/14, від 17.05.2018 р.).

З огляду на довготривале проживання у вказаній квартирі та відсутність іншого житла, є підстави стверджувати, що позивачі мають достатні та триваючі зв`язки із зазначеним конкретним місцем проживання, а вказана квартира є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

При цьому, фактично постійно проживаючи у вказаній квартирі, позивачі не можуть належним чином документально оформити право користування квартирою та реалізувати виникле право приватизації вказаного житла.

Із зазначеного вбачається порушення суб`єктивних цивільних прав позивачів, зокрема, права належного оформлення користування житловою квартирою і права на приватизацію зазначеного житла, що створює невпевненість у їхньому правовому статусі як носіїв суб`єктивних прав. Відтак, на переконання суду, позов підставний та підлягає до задоволення з метою усунення невизначеності у взаємовідносинах позивачів та відповідача, захисту порушених житлових прав позивачів шляхом створення необхідних умов для реалізації зазначених прав та запобігання діям з боку відповідача, які перешкоджають їх здійсненню.

Норми ЖК України регулюють житлові відносини з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин та поширюються на житлові правовідносини, що виникають у громадян при здійсненні їх права на житло (ст. 2 ЖК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно ч. 1 ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Наймодавцями жилих приміщень у будинках державного та громадського житлових фондів є орган місцевого самоврядування, який делегує зазначене повноваження житлово-експлуатаційним організаціям, а в разі їх відсутності відповідним підприємствам, установам, організаціям.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 ЦК України, договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно приписів ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків (статей 3, 6, 12-15, 20 ЦК України, статей 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання наймодавцем права наймача на укладення договору найму, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії.

Адже невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Водночас тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права. Оспорювання суб`єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб`єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі (суді).

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї. Таким чином, відповідно наведеним положенням законодавства право на приватизацію пов`язується із правом на житло та фактом проживання у квартирі, а не із фактом реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (правова позиція Верховного Суду у справі №6-125цс12).

Ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання охоронюваних законом її прав, свобод чи інтересів. Конституційним Судом України у Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. В силу ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ч. 2 зазначеної статті, до них, зокрема, належить визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відтак, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачами вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам та поясненням сторін у їх сукупності, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 19, 81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 9,61, 63, 101, 113 ЖК України, ст.ст. 15, 526, 624. ЦК України, ст. 47 Конституції України, суд,-

ВИРІШИВ :

позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 право користування квартирою АДРЕСА_1 ; визнати укладеним безстроковий договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 , між Львівською міською радою з однієї сторони та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з іншої.

Повний текст рішення проголошено 05.12.2019 року о 09 год 00 хв.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя О.Р. Юрків.