Провадження № 2/522/1396/19
Справа № 522/7813/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Грищук В.О.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

26.04.2017 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом в інтересах громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 звернувся ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 ) грошові кошти за Договором позики від 06.05.2014 року у сумі 40135050 гривень та стягнути 8000 грн. судового збору.

Позові вимоги обґрунтовані тим, що за Договором позики від 06.05.2014 року, укладеному в м. Одесі, громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_3 речі, які визначені родовими ознаками, а саме: товар у вигляді взуття в асортименті (жіноче, чоловіче, літнє, зимове, осінньо-весняне) загальною вартістю на суму 17204364,00 грн., що у еквіваленті складає 1500000 доларів США, за офіційним курсом НБУ станом на 06.05.2014 року, а ОСОБА_3 прийняв на себе зобов`язання повернути ОСОБА_6 або таку ж саму кількість речей того ж роду та такої ж якості, або здійснити повернення грошових коштів у сумі вартості взуття, що на день повернення має складати гривневий еквівалент 1500000 доларів США, за офіційним курсом долара США, встановленим НБУ на день повернення позики. Строк надання позики складає шість місяців, тобто до 06.11.2014 року. Отримання речей, визначених родовими ознаками в якості грошових коштів ОСОБА_3 від ОСОБА_7 підтверджується борговою розпискою векселем від 06.05.2014 року, складеним в місті Одесі турецькою мовою та переведеним з турецької мови на російську.

ОСОБА_6 виконав умови договору та передав ОСОБА_3 речі, визначені родовим ознаками у якості грошових коштів, які ОСОБА_3 реалізував через мережу своїх магазинів та розрахувався з банківськими установами по укладеним ним раніше кредитним договорам, однак, не повернув ОСОБА_8 речі визначені родовими ознаками у вигляді взуття в асортименті, отримані в позику в натурі та не здійснив компенсації вартості товару у вигляді грошових коштів в сумі еквівалентній 1500000 доларів США, що змушує позивача звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Бойчука А.Ю. від 13.05.2017 року відкрито провадження у справі.

23.06.2017 року представником відповідача подано заперечення проти позову, в яких представник посилається на те, що вказаний позивачем у якості розписки вексель, не відповідає формальним вимогам, що дозволяють розглядати його, як цінний папір, а позивачем не виконано вимоги щодо пред`явлення векселя до платежу у встановленому порядку.

26.06.2017 року ОСОБА_3 подав до ОСОБА_9 ( ОСОБА_4 ) зустрічний позов про відшкодування шкоди, у якому просить стягнути з ОСОБА_9 ( ОСОБА_4 ) на свою користь моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн., посилаючись на ті ж обставини, що і в запереченні на основний позов.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.03.2018 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_7 про відвід судді Бойчука А.Ю.

Ухвалою суду від 28.03.2018 року провадження у справі, яке зупинялося на час розгляду заяви про відвід, відновлене.

Ухвалою суду від 02.07.2018 року відмовлено представнику ОСОБА_3 у призначенні судово-економічної експертизи. Дана ухвала залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19.02.2019 року.

02.07.2018 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

06.03.2019 року на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана справа надійшла в провадження судді Бондаря В.Я. та ухвалою суду від 12.03.2019 року, з врахуванням ухвали від 03.04.2019 року та ухвали від 10.06.2019 року про виправлення описки, призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, на 02.05.2019 року.

02.05.2019 року підготовче засідання перенесено на 10.06.2019 року у зв`язку з наданням судді одного дня відпочинку за роботу у вихідний день у зв`язку з чергуванням на чергових виборах Президента України.

10.06.2019 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 25.07.2019 року.

25.07.2019 року у зв`язку з клопотанням представника позивача, розгляд справи відкладено на 12.09.2019 року.

12.09.2019 року у зв`язку з клопотанням представника позивача оголошено перерву у справі до 17.09.2019 року.

17.09.2019 року у зв`язку з клопотанням представника відповідача розгляд справи відкладено на 21.10.2019 року.

21.10.2019 року у зв`язку з перебуванням судді в колегії по кримінальній справі, судове засідання не відбулося та призначено на 27.11.2019 року.

У судовому засіданні 27.11.2019 року представник позивача позов підтримав, просив задовольнити повністю, посилаючись на обставини, які викладені в позові, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Представник відповідача у судовому засіданні 27.11.2019 року позов не визнав повністю, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у запереченнях, зустрічний позов підтримав повністю просив задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що між сторонами було укладено Договір позики (далі Договір) від 06.05.2014 року, за яким громадянин Республіки Туреччини ОСОБА_1 (позикодавець) передає громадянину України ОСОБА_3 (позичальник) речі, визначені родовими ознаками, а саме: товар у вигляді взуття в асортименті (жіноче, чоловіче; літне, зимове, осінньо-весняне), загальною вартістю на суму 17204364 грн., що в еквіваленті складає 1500000 доларів США за офіційним курсом, встановленим НБУ на 06.05.2014 року, а ОСОБА_3 зобов`язався повернути ОСОБА_10 Еркану або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, або здійснити повернення грошових коштів у сумі вартості взуття, що на день повернення повинна складати гривневий еквівалент 1500000 доларів США за офіційним курсом гривні до долару США, встановленим НБУ на день повернення позики.

Відповідно до п. 2.1. Договору, речі, які є предметом даного Договору (сума позики), передані у натурі позикодавцем і отримані позичальником 06.05.2014 року, що підтверджується цим Договором та додатково підтверджується відповідною власноручною розпискою позичальника.

Відповідно до п. 2.2. Договору, строк надання позичальнику позики складає шість місяців з моменту передачі суми позики, тобто до 06.11.2014 року включно.

Відповідно до п.2.4. Договору, повернення речей, отриманих у позику, здійснюється позичальником в натурі, або шляхом компенсації вартості речей у вигляді грошових коштів. У випадку грошової компенсації речей, сума позики повертається у готівковому вигляді або шляхом перерахування на поточний рахунок позикодавця.

На підтвердження боргових зобов`язань ОСОБА_3 06.05.2019 року написано боргову розписку на турецькій мові, аналіз наданих суду перекладів якої, дозволяє встановити її зміст, який полягає у тому, що ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання виплатити на користь ОСОБА_11 1500000 доларі США в строк до 06.11.2014 року.

Позивач ОСОБА_6 посилається на те, що відповідач ОСОБА_3 , отримавши в натурі зазначені в Договорі речі, реалізував їх, використавши отримані при цьому грошові кошти на погашення своїх боргових зобов`язань, однак виконувати свої зобов`язання по Договору не бажає та не повернув, ані визначених в Договорі речей позикодавцю, ані компенсував йому їх вартість, зазначену в Договорі.

В свою чергу, ОСОБА_3 заперечує не виконання зобов`язань по Договору та просить суд стягнути з ОСОБА_6 суму компенсації спричиненої йому моральної шкоди в сумі 100000,00 грн.

Відповідно до ст.. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

На переконання суду, враховуючи зміст ч.2 ст.1047 ЦК України, як доказ укладення договору позики може бути представлена не лише письмова розписка, а й інший документ, який підтверджує передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, а тому суд критично оцінює посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що розписка у формі векселя, яка написана ним на підтвердження зазначених в Договорі обставин, потребує певної процедури її пред`явлення до виконання, яку не дотримався позивач, в зв`язку з чим його позовні вимоги є необґрунтованими.

При цьому, будь-яка розписка не може бути підтвердженням укладення договору позики, а тільки така, що засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо їх повернення. Оскільки розписки можуть бути представлені на підтвердження різноманітних фактів одержання коштів та майна у власність чи володіння з різних підстав, у тому числі й на безповоротних засадах, наприклад, за договором купівлі-продажу, відсутність умови щодо їх повернення унеможливлює підтвердження укладення договору позики. А тому, як зазначив Верховний Суд України в постанові від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і враховуючи встановлені результати робити відповідні правові висновки.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Закон визначає, що за договором позики істотною є умова щодо предмета договору.

Для укладення договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України).

Тобто, розмежування речей на такі, які мають індивідуально-визначені ознаки, та речі з родовими ознаками дає змогу з`ясувати правову природу договору позики та встановити факт його укладення.

Відповідно до ст.. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Сторонами Договору позики від 06.05.2014 року вказано, що його предметом є речі, визначені родовими ознаками, а саме: товар у вигляді взуття в асортименті (жіноче, чоловіче; літне, зимове, осінньо-весняне), загальною вартістю на суму 17204364 грн., які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю в натурі, або сплатити визначену суму коштів.

Однак, застосована в даному Договорі характеристика речей, як такі що визначені родовими ознаками, та обов`язок повернути ті самі речі, не впливає на дійсну природу цих речей (взуття), які, на переконання суду, не можуть вважатися такими, що визначені родовими ознаками, так як фактично є обмежено родовими (квазі-родовими) речами.

Так, відповідно ДСТУ 2157-93 «Взуття. Терміни та визначення», взуття це виріб для оберігання ніг від зовнішніх впливів, який виконує утилітарні та естетичні функції. Характерними особливостями взуття, є його: розмір, повнота, вид, артикул, модель, асортимент, тощо.

При цьому, ассортиментом взуття визначається його склад та співвідношення окремих статевовікових груп і видів взуття.

Сторонами Договору позики від 06.05.2014 року визначено лише склад взуття в асортименті, а саме: жіноче, чоловіче; літне, зимове, осінньо-весняне, однак не вказано співвідношення окремих статевовікових груп і видів взуття, а також не визначені інші, передбачені ДСТУ 2157-93 характерні ознаки цього взуття, зокрема: - розмір - довжини стопи в міліметрах; - повнота - умовне позначення обхвату внутрішньої форми взуття по пучках; - вид взуття - конструктивна ознака класифікації взуття, яка визначається ступенем закритості ноги, деталями верху взуття (напівчеревики, туфлі, черевики, чоботи, напівчоботи тощо); - артикул взуття - стисла умовна характеристика взуття, яка містить головні ознаки технології, конструкції використовуваних матеріалів, визначає призначення виробу і може бути позначена цифрами та літерами, а, отже, не погоджено усіх необхідних, притаманих взуттю, родоаивх ознак, які мали бути зазначені в Договорі та дозволяли б визначити його предмет, як «речі, які визначені родовими ознаками».

Тобто, в даному випадку, така істотна умова договору позики, як предмет договору, відсутня, так як вказане в Договорі від 06.05.2014 року взуття не вважатися може бути предметом договору позики, оскільки його характеристики не відповідають встановленим стандартам.

Відповідно до ч.1, 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 509 ЦК України, Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В даному випадку ОСОБА_6 , звернувшись до суду з відповідними позовними вимогами, вважає, що внаслідок не виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_3 , які передбачені Договором позики від 06.05.2014 року, порушено його права позикодавця, внаслідок чого він вимагає стягнення з позичальника суми отриманих за договором коштів.

Однак, встановлені судом фактичні обставини, дають підставу суду вважати зазначений Договір позики від 06.05.2014 року таким, що не укладений, внаслідок відсутності домовленості сторін щодо істотної умови, а саме предмету договору, який не погоджено сторонами договору належним чином та відповідно до встановлених стандартів.

Оскільки, у разі неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків, то суд вважає, позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтованими та відмовляє у їх задоволенні.

При цьому суд роз`яснює право позивача звернутися до суду з вимогами про повернення відповідного майна у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, в порядку статті 1212, 1213 ЦК України.

Щодо вимог ОСОБА_3 по зустрічному позові, то відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Однак, ОСОБА_3 не надав суду будь-яких доказів того, що діями ОСОБА_1 йому спричинено моральні страждання на суму 100000 грн.. а вдтдак суд вважає зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 необґрунтованими та відмовляє у їх задоволенні.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 (громадянин Туреччини, паспорт НОМЕР_1 , виданий Бахчеліевер 12.02.2013 року, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу за договором позики залишити без задоволення.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) (громадянин Туреччини, паспорт НОМЕР_1 , виданий Бахчеліевер 12.02.2013 року, мешкає за адресою: реcпубліка АДРЕСА_1 ОСОБА_12 ) про відшкодування шкоди залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 05.12.2019 року.

Суддя: В.Я. Бондар