Постанова

Іменем України

27 листопада 2019року

м. Київ

справа №397/1401/15-ц

провадження №61-15563св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фермерське господарство «Київська Русь»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Фермерського господарства «Київська Русь» на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 01 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Бубличенка В. П., Мурашка С. І., Сукач Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фермерського господарства «Київська Русь»(далі - ФГ «Київська Русь») про визнання недійсним договору оренди землі.

Позов обгрунтований тим, що улипні 2015 року він дізнався про наявність укладеного між ним та ФГ «Київська Русь» письмового договору оренди належної йому на праві власності земельної ділянки, який він не підписував. З урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати договір оренди землі від 01 вересня 2006 року № 82 недійсним і зобов`язати відповідача повернути йому земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 21 липня 2016 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав суду переконливих доказів, що про укладення спірного договору йому стало відомо лише у липні 2015 року і він не міг дізнатися про цю обставину, оскільки земельна ділянка перебуває в оренді близько десяти років, а згідно з показаннями свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 орендна плата, сплачувалась систематично, жодних претензій до відповідача щодо перебування у нього в оренді землі він не заявляв.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 01 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 21 липня 2016 року скасоване та ухвалене нове рішення, яким визнано недійсним договір оренди землі від 01 вересня 2006 року № 81, укладений між ОСОБА_1 і Ф Г «Київська Русь», зобов`язано ФГ «Київська Русь» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 3,87 га, розташовану на території Красносільської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області, ділянка № НОМЕР_1 , яка належить йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю І-КР № 008741, виданого 11 березня 2002 року Красносільською сільською радою Олександрівського району Кіровоградської області. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд неправильно визначив початок перебігу позовної давності, який починається з липня 2015 року, а тому безпідставно відмовив у позові. Оскільки позовна давність не пропущена, то підстави для поновлення строку відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2016 року виправлено описку в тексті резолютивної частини рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 01 вересня 2016 року: замість помилково вказаного «… визнати недійсним договір оренди землі №81 ….», зазначити: «…визнати недійсним договір оренди землі №82 ….».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2016 року ФГ «Київська Русь» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 01 вересня 2016 року, просить його скасувати та залишити в силі рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 21 липня 2016 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

28 жовтня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі

У квітні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з розпорядженням від 04 червня 2019 року № 507/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

07 листопада 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Суд апеляційної інстанції належним чином не з`ясував початок перебігу позовної давності, не перевірив обставини справи, які мають значення для розгляду справи, наслідком чого є ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Суд дійшов помилково висновку, що позовна давність не пропущена, оскільки позивачу про договір оренди, який укладений та зареєстрований у 2006 року, не було відомо до 2015 року.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що договір оренди від імені свого чоловіка підписала дружина ОСОБА_2 , що не заперечувалося позивачем.

Позивач вказував, що перебував на заробітках до липня 2015 року, тому не міг знати про існування договору оренди. Проте він не надав належних доказів його перебування на заробітках.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не надав докази про отримання орендної плати, обізнаність позивача про укладення спірного договору до липня 2015 року. Проте рішення суду є суперечливе, не грунтується на встановлених обставинах справи.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що предметом позову є визнання правочину недійсним, а не сплата орендних платежів, що є підставою для розірвання договору оренди. Питання про несплату орендної плати не було предметом позову.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що при укладенні договору оренди було порушено вимоги ЦК України та правильно відмовив у позові у зв`язку з пропуском позовної давності, оскільки позовна давність сплила 26 вересня 2009 року (три роки від дати державної реєстрації договору оренди землі).

Аргументи інших учасників справи

У запереченні на касаційну скаргу позивач просить рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції встановив, що позивач тривалий час не проживав за місцем реєстрації у зв`язку із виїздом на заробітки у іншу місцевість. Доказів отримання позивачем орендної плати, як і доказів того, що до липня 2015 року позивачу було відомо про укладення спірного договору відповідач не надав.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки № НОМЕР_2 розміром 3,87 га, яка належить йому на праві приватної власності згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії I-КР № 008741 (а. с. 7).

Договір оренди землі № 82 укладено 01 вересня 2006 року строком на 25 років зі сплатою орендної плати у розмірі 1,5 відсотка за кожен рік використання земельної ділянки, згідно з актом приймання-передачі земельна ділянка передана ФГ «Київська Русь» (а. с. 5-6).

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 26 травня 2016 року № 505 підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі від 01 вересня 2006 року № 82, укладеному між ОСОБА_1 та ФГ «Київська Русь», який міститься зі зворотної сторони документа в графі «Орендодавець», виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а. с.76-78).

ОСОБА_2 пояснила, що у спірному договорі оренди землі підпис в графі «Орендодавець» виконаний особисто нею.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 1 ЦПК 2004 року завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року, та стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 317 та частини першої статті 319 ЦК України власнику належить, зокрема, право на власний розсуд розпоряджатися своїм майном.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Суди встановили, що підпис в договорі оренди землі від імені орендодавця виконано не позивачем, а іншою особою.

З урахуванням встановлення цієї обставини, суд першої інстанції зазначив, що вимоги про визнання договору оренди землі є обгрунтованими, проте позивач пропустив позовну давність і відмовив у позові за її спливом.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав суду докази на обгрунтування моменту, з якого він дізнався про порушення свого права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольнивши позов, суд апеляційної інстанції виходив з пояснень позивача та його представника про проживання позивача тривалий час не за місцем реєстрації, а також з того, що відповідач не надав докази про відсутність у позивача відомостей до липня 2015 року про укладення спірного договору.

Вказуючи, що позивач не пропустив позовну давність, суд апеляційної інстанції не зазначив, які належні та допустимі докази він узяв до уваги на обґрунтування факту необізнаності позивача щодо спірного правочину. Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з того, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлена тривалістю три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Згідно зі статтею 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Верховний Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції не встановив, коли саме позивач довідався або міг довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що з огляду на положення статті 261 ЦК України і є початком перебігу позовної давності.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов необгрунтованого висновку, що позивач не пропустив строк звернення до суду, висновки суду не грунтуються на належних і допустимих доказах.

Матеріалами справи не містять докази, що позивач був відсутній за місцем своєї реєстрації та проживання АДРЕСА_1 до липня 2015 року.

Верховний Суд зазначає, судове рішення не може базуватись на припущеннях, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно визначив початок перебігу строку звернення до суду з позовом, оскільки власність зобов`язує, та обґрунтовано його застосував.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище нормам матеріального та процесуального права, принципам та завданням цивільного судочинства, є законним і обґрунтованим, апеляційний суд помилково його скасував.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України скасовує рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 01 вересня 2016 року і залишає в силі рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 21 липня 2016 року.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням касаційної скарги з ОСОБА_1 на користь ФГ «Київська Русь» підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 1 332,88 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фермерського господарства «Київська Русь» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 01 вересня 2016 року скасувати, рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 21 липня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Фермерського господарства «Київська Русь» судові витрати у розмірі 1 332 (тисяча триста тридцять дві) грн 88 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко