ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3763/19 Справа № 205/6550/17 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 серпня 2018 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

06 жовтня 2017 року ПАТ КБ "ПриватБанк" (найменування якого змінено на АТ КБ "ПриватБанк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вказували, що відповідно до укладеного договору № б/н від 12 січня 2006 року відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 2.900 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% річних та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначали, що в порушення умов кредитного договору станом на 17 вересня 2017 року відповідач має заборгованість перед банком в розмірі 25.467 грн., з якої: заборгованість за тілом кредиту - 7.000 грн.; заборгованість по відсоткам за користуванням - 10.625 грн.23 коп.; заборгованість за пенею - 6.152 грн.11 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 1.188 грн.90 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 серпня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк" просить скасувати рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що доказом користування кредитними коштами є виписка по рахунку; доведеним є факт укладання між позивачем та відповідачем договору, який складається не лише з заяви позичальника, а й також з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 серпня 2018 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 12 січня 2006 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою на отримання кредиту у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку в розмірі 2.900 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 3% на місяць із розрахунку 365 днів у році, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.11).

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином - кредит відповідачу надав.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.6-8,9-10), станом на 17 вересня 2017 року ОСОБА_1 має заборгованість перед банком в розмарі 25.467 грн., з якої: заборгованість за тілом кредиту - 7.000 грн.; заборгованість по відсоткам за користуванням - 10.625 грн.23 коп.; заборгованість за пенею - 6.152 грн.11 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 1.188 грн. 90 коп.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів того, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач у обґрунтування своїх вимог, є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту. Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог, проте не погоджується з її підставами.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За правилами статей 526,530,610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статі 611 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що заява від 12 січня 2006 року (а.с.11 зворот), підписана відповідачем, містить умови кредитування, а саме: тип карти - універсальна MasterCard; валюта - гривня; строк дії - 01/08; тип кредитного ліміту - фінансовий фіксований; сума кредитного ліміту - 2.900 грн.; базова відсоткова ставка - три відсотки в місяць із розрахунку 360 днів у році; строк дії кредитного ліміту дорівнює строку дії картки; порядок погашення заборгованості - щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. У відмітках зазначеної анкети вказано номер картки, що видана відповідачу - 541856.

За таких обставин, посилання суду першої інстанції на відсутність достатніх, достовірних та допустимих доказів укладення між сторонами кредитного договору є необґрунтованим.

Проте доказів того, що саме надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме зазначені Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи мала на увазі відповідач, підписуючи заяву про надання кредитної картки, суду не надано. Таким чином, посилання апеляційної скарги на те, що Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору є безпідставними.

До апеляційної скарги позивачем надано виписки по карткам відповідача, на а.с.74 (зворот) - 78 міститься виписка саме за карткою 541856, яка видана ОСОБА_1 згідно її заяви від 12 січня 2006 року. З даної виписки вбачається, що останнє поповнення карткового рахунку здійснено ОСОБА_1 28 серпня 2012 року. Після цієї дати погашення здійснювались банком в автоматичному порядку, що умовами заяви від 12 січня 2006 року не передбачено.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст.253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, №22083/93, №22095/93, §51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), №66610/09, §43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

В матеріалах справи (а.с.53) міститься заява ОСОБА_1, в якій вона просить застосувати строк позовної давності

Зважаючи на те, що заявою від 12 січня 2006 року встановлено строк дії картки 541856 до січня 2008 року, в довідці банку (а.с.71) зазначено термін дії картки 541856 до січня 2013 року, банк звернувся з позовом у даній справі 06 жовтня 2017 року, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування до спірних правовідносин загального трирічного строку позовної давності за наявності відповідної заяви відповідача, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції, що в силу вимог ст.267 ЦК України є правовою підставою для відмови у задоволенні позову АТ КБ «ПриатБанк».

За таких обставин, інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 серпня 2018 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 11 березня 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.