Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 520/15972/14-ц

провадження № 61-31621св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М. Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, Київський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Реєстраційна служба Головного управління юстиції в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, Київський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Реєстраційна служба Головного управління юстиції в Одеській області, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки та виселення,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 березня 2017 року у складі судді Огренич І. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2017 року у складі колегії суддів: Сидоренко І. П., Станкевича В. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з указаним позовом та просило: в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ним за кредитним договором від 26 березня 2007 року № 4к-70 (далі - кредитний договір) у розмірі 7 085 279,58 грн, з яких: 45 719,53 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 05 листопада 2014 року еквівалентно 617 077,05 грн - строкова заборгованість за основним боргом; 37 488 доларів США, що еквівалентно 505 975,99 грн - прострочена заборгованість за основним боргом; 1 617,93 доларів США, що еквівалентно 21 837,22 грн - строкова заборгованість за процентами; 91 850,65 доларів США, що еквівалентно 1 239 709,33 грн - прострочена заборгованість за процентами; 4 700 679,99 грн - пеня за прострочення заборгованості за основним боргом та процентами, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом визнання за ним права власності на зазначене майно за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; виселити з предмета іпотеки осіб, які там зареєстровані та проживають, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; з метою вжиття заходів забезпечення збереження предмета іпотеки передати вказане майно в його управління до моменту реєстрації права власності на нього; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» посилалося на те, що 26 березня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», банк), яке змінило назву на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 95 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14,5 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28 березня 2022 року. Того ж дня, для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, а з ОСОБА_1 іпотечний договір за яким в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 не виконував взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого станом на 05 листопада 2014 року утворилася заборгованість у вищезазначеному розмірі. У зв`язку з чим, реалізуючи своє право на задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна, просило звернути стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Київський районний суд міста Одеси рішенням від 27 березня 2017 року відмовив в задоволенні позову.

Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що рішенням Київського районного суду міста Одеси від 29 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 серпня 2016 року визнано недійсним іпотечний договір від 26 березня 2007 року, тобто правочин на підставі якого заявлені позовні вимоги визнаний рішенням суду недійсним.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Апеляційний суд Одеської області ухвалою від 12 червня 2017 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 березня 2017 року залишив без змін.

Мотивував судове рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У липні 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2017 року і передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що ухвалою місцевого суду від 23 травня 2016 року провадження у цій справі було зупинено до закінчення розгляду апеляційним судом справи про визнання недійсним іпотечного договору. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 серпня 2016 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 29 січня 2016 року, яким було визнано недійсним іпотечний договір, залишено без змін. Вказані судові рішення були оскаржені банком в касаційному порядку і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року відкрито касаційне провадження та зупинено виконання Київського районного суду міста Одеси від 29 січня 2016 року до закінчення касаційного провадження. При цьому 14 грудня 2016 року банком було подано заяву про не відновлення провадження у цій справі, однак місцевим судом відмовлено в задоволенні цієї заяви. Крім того розгляд справи в місцевому суді відбувся без участі банку, який просив відкласти розгляд справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 520/15972/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що 26 березня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», яке змінило назву на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 95 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14,5 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28 березня 2022 року.

Того ж дня, для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, а з ОСОБА_1 іпотечний договір, за яким в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 не виконував взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого станом на 05 листопада 2014 року утворилася заборгованість в розмірі 7 085 279,58 грн, з яких: 45 719,53 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 617 077,05 грн - строкова заборгованість за основним боргом; 37 488 доларів США, що еквівалентно 505 975,99 грн - прострочена заборгованість за основним боргом; 1 617,93 доларів США, що еквівалентно 21 837,22 грн - строкова заборгованість за процентами; 91 850,65 доларів США, що еквівалентно 1 239 709,33 грн - прострочена заборгованість за процентами; 4 700 679,99 грн - пеня за прострочення заборгованості за основним боргом та процентами.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 29 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 серпня 2016 року визнано недійсним іпотечний договір від 26 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І. І., зареєстрований в реєстрі за № 9.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що правочин на підставі якого заявлені позовні вимоги визнаний рішенням суду недійсним, а тому відсутні правові підстави для задоволення цього позову. При цьому суди зазначили, що в разі скасування судових рішень про визнання недійсним договору іпотеки в касаційному порядку, у банку виникне право на звернення до суду про перегляд судових рішень у цій справі за нововиявленими обставинами.

Проте, колегію суддіввстановлено, що постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 29 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання іпотечного договору недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Разом з цим, в оцінці спірних правовідносин Верховний Суд виходить з наступного.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Законом України «Про іпотеку» визначено такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону країни «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

У іпотечному договорі від 26 березня 2007 року сторони передбачили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (пункт 11.3.1 іпотечного договору).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Таких же висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду в постановах від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) та від 19 червня 2019 року в справі №643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19).

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, що є свободою договору (статті 6, 627 ЦК України).

Позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави в інший спосіб, ніж шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Решта позовних вимог банку також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимоги про встановлення способу звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позову суди на зазначене уваги не звернули, не застосували вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову, однак з наведених вище мотивів.

Згідно зі статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги, зміни оскаржуваних судових рішень у мотивувальній частині з викладенням їх у редакції цієї постанови та залишенням їх без змін в іншій частині.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2017 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун В. П. Курило