КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Майбоженко А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_4, на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_4, заінтересовані особи: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про видачу обмежувального припису, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаною заявою та просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4 строком на шість місяців, яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме: заборонити наближення на 300 м до місця їх проживання: АДРЕСА_1 та до місця знаходження дитячого садка: м. Київ, вул. Прирічна, 17-Б, який відвідують неповнолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_4; заборонити ОСОБА_4 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею та дітьми через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Заяву обґрунтовано тим, що з 10 серпня 2012 року по 27 травня 2019 року заявник та заінтересована особа проживали разом однією родиною за адресою: АДРЕСА_2 .

Заявник вказує, що ОСОБА_4 постійно зневажливо ставився до неї, принижував її гідність в присутності дітей, влітку 2017 вчинив сварку та завдав їй тілесних ушкоджень.

Також заявник вказує, що ОСОБА_4 неодноразово виганяв її з дому, тому заявник була змушена переїхати жити на квартиру своєї матері за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає і зараз.

Окрім того, ОСОБА_1 вказує, що її колишній чоловік влаштував конфлікт в дитячому садочку 10 червня 2019 року, переслідував її та дітей до торгового центру, в наслідок чого вона була змушена викликати поліцію та написати заяви до поліції, а також до органу опіки та піклування.

ОСОБА_1 стверджує, що 29 серпня 2019 року заінтересована особа з`явився до неї додому, хотів викрасти молодшу доньку, розбив її телефон, наніс матері заявника ОСОБА_6 тілесні ушкодження, внаслідок чого остання потрапила в лікарню.

Згодом, 03 вересня 2019 року, ОСОБА_4 з`явився в дитячий садочок, проте заявник просила вихователів та адміністрацію садка попереджати її про приходи батька, тому директор ОСОБА_7 зателефонувала заявнику й доки заявник їхала в садочок, заінтересована особа в присутності директора проводив час із дитиною ОСОБА_4 . Старша донька ОСОБА_2 не хотіла йти до батька, боялася. Заінтересована особа порушував навчальний процес, на компроміс не йшов, тому оскільки діти були налякані, заявник разом із ними покинула садочок через чорний вихід.

Заявник вказує, що наступного дня, 04 вересня 2019 року заінтересована особа знов з`явився до садочку, старша донька ОСОБА_2 ховалась в групі та не хотіла виходити, плакала за мамою, й заявник була змушена знову викликати поліцію.

ОСОБА_1 вважає, що вона та її неповнолітні діти є особами, які зазнали та зазнають домашнього насильства, а поведінка ОСОБА_4 призвела до розпаду їх родини, і з травня 2019 року подружжя не веде спільного господарства, а рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає рішення суду від 16 вересня 2019 року незаконним, необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із неповним з`ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення про відмову у задоволенні заяви.

В апеляційній скарзі представник зазначає, що судом констатовано її звернення до начальника Служби у справах дітей та сім'ї Оболонської в м. Києві РДА із заявами про вчинення домашнього насильства, проте відповідні органи жодних дій не вчинили, а тому єдиним способом захисту себе та дітей було звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

Апелянт зазначає, що судом враховано інтереси заінтересованої особи, проте не враховано інтереси її та її малолітніх дітей, а висновки суду про відсутність підстав для застосування обмежувального припису є передчасними.

Апелянт вказує, що заінтересована особа не позбавляється жодних прав, а лише тимчасово обмежується в їх реалізації.

Разом з тим, апелянт вказує, що в судовому рішенні зовсім не враховано інтереси дітей, адже таким рішенням суд не захистив їх від свавілля батька та прирік на тривалий період страхітливого життя. Заявник вважає, що вимоги, викладені в заяві про видачу обмежувального припису підлягають задоволенню та в повній мірі відповідають характеру обставин справи, а бажаний строк дії припису в 6 місяців - таким, що в повній мірі мав би забезпечити захист апелянта та малолітніх дітей від потенційних проявів насильства з боку заінтересованої особи.

Виходячи з викладеного, апелянт просила рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_4 строком на 6 місяців.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

При апеляційному розгляді ОСОБА_1 підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі та просила її задовольнити.

Зацікавлена особа ОСОБА_4 заперечив щодо доводів викладених в апеляційній скарзі та просив залишити її без задоволення, оскільки обставини якими ОСОБА_1 обґрунтовує подану заяву не відповідають дійсності та не підтверджуються належними та допустимими доказами. Саме звернення направлене лише з метою обмеження його участі у спілкуванні та вихованні дітей.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 2012 року по 06 жовтня 2017 року (а.с.41). Від шлюбу сторони мають спільних дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.23-24).

В подальшому, рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.41).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року у справі №756/10850/18 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Вирішено стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі по 5 000 тисяч грн на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з подальшою індексацією, починаючи з 23 серпня 2018 року і до досягнення кожною з них повноліття (а.с.80-81).

Відповідно до Довідок-розрахунків заборгованості по аліментам Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва з 23 серпня 2018 року по 31 липня 2019 року заборгованість ОСОБА_4 по аліментам станом на 01 серпня 2019 року відсутня (а.с.82-83).

Також матеріали справи містять відомості про те, що ОСОБА_1 зверталась до начальника Оболонського управління поліції Головного управління національної поліції в місті Києві 01 серпня 2017 року, 06 серпня 2017 року, 03 вересня 2019 року, 04 вересня 2019 року із заявами про те, що її колишній чоловік чинив домашнє насильство щодо неї та їхніх малолітніх дітей (а.с.30-35).

Разом з тим, матеріали справи містять лист начальника Оболонського управління поліції Головного управління національної поліції в місті Києві від 20 листопада 2017 року, відповідно до якого Оболонським управління поліції Головного управління національної поліції в місті Києві була розглянута заява ОСОБА_1 від 05 листопада 2018 року №78408 щодо конфлікту з колишнім чоловіком ОСОБА_4 за місцем мешкання по АДРЕСА_3 . Вказано, що під час розгляду даної заяви ознак кримінального правопорушення не виявлено, в зв`язку з чим підстав на здійснення досудового розслідування, передбаченого КПК України немає (а.с.27).

Відповідно до листа Начальника Оболонського управління поліції Головного управління національної поліції в місті Києві від 19 серпня 2019 року Оболонським управлінням поліції Головного управління національної поліції в місті Києві було розглянуто заяву ОСОБА_1 від 22 липня 2019 року за вх. №К-3349 щодо погроз по телефону з невідомих номерів від її колишнього чоловіка ОСОБА_4 . Вказано, що опитаний за номером телефону НОМЕР_1 ОСОБА_4 факт погроз категорично заперечував. З ним було проведено профілактичну співбесіду та попереджено про те, що у разі виявлення правопорушення відносно нього буде складено протокол про адміністративне правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності в Оболонському суді міста Києва (а.с.28).

Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_4 визнавався винним у вчиненні домашнього насильства чи його було притягнуто до відповідальності за вказані дії.

Відповідно до листів ОСОБА_1 від 29 серпня 2019 року, 04 вересня 2019 року остання зверталась до Начальника Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації із заявами про вчинення домашнього насильства (а.с.37-40). Проте, у матеріалах справи відсутні рішення служби у справах дітей про підтвердження обставин, що наведені заявником у своїх заявах.

На даний час Служба в справах дітей та сім`ї не надає оцінку поданим заявам, так як заявник звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, а відповідно до ч. 3 ст. 19 СК України у разі звернення до суду, орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.

Так, вирішуючи подану заяву та відмовляючи у її задоволенні суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що заявником не було надано належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_4 дій, які б можливо було кваліфікувати як домашнє насильство у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Надані сторонами докази, на переконання суду, свідчать про наявність спору між колишнім подружжям щодо способу участі у вихованні дітей обома батьками.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції відповідає.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до положень ст. 24 вказаного закону, до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: терміновий заборонний припис стосовно кривдника; обмежувальний припис стосовно кривдника; взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_4 вчиняє щодо неї фізичне та психологічне насильство, а саме: словесно ображає, використовує нецензурну лайку, наносить тілесні ушкодження та влаштовує конфлікти в садочку, до якого ходять їх спільні діти.

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Як вбачається із наданих копії листів Оболонського управління поліції Головного управління національної поліції в місті Києві ОСОБА_4 не був визнаний винним у вчиненні дій, які мають ознаки домашнього насильства. Окрім того, наданий ОСОБА_1 консультативний висновок від 31 липня 2017 року лікарем ОСОБА_9 не є належним доказом, у розумінні ст.77 ЦПК України, оскільки не містить інформації щодо предмета доказування.

Сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення ОСОБА_4 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Вказана правова позиція міститься також у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі №640/23804/18, провадження №61-3848св19.

Щодо доводів заявника про не надання судом першої інстанції належної оцінки висновкам психолога щодо психічного здоров`я дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_4 слід зазначити наступне.

Матеріали справи містять Інформаційну довідку про психологічно-діагностичні консультації з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 , за вих. №64 від 04 вересня 2019 року (а.с.13-16) та Інформаційну довідку про психологічно-діагностичні консультації з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вих. №65 від 07 вересня 2019 року (а.с.17-21).

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно зі ст.67 КПК чи ст.62 ЦПК висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Відповідно до ч.ч.1,3,7 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків

Разом з тим, слід зазначити, що апеляційний суд критично ставиться до інформаційних довідок, складених психологом ОСОБА_11 , оскільки остання не була попереджена про кримінальну відповідальність, як то вимагає ч.7 ст.102 ЦПК України.

Виходячи з аналізу зазначених вище норм закону, а також встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_4 навмисного домашнього насильства щодо ОСОБА_1 , не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами щодо виховання їх спільної дитини.

Висновок Верховного Суду, який міститься у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №756/3859/19, провадження №61-11564св19.

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 04 грудня 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв