Справа № 489/5591/17
Номер провадження 2/489/52/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Миколаїв,

вул. Космонавтів,81/16 (81/17),

зал судових засідань №11

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретар судового засідання Мазницька Н.Ю.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

22 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3, яким просила розподілити між подружжям майно, набуте ним за час спільного проживання, зокрема придбану подружжям побутову техніку.

Свої вимоги мотивувала тим, що:

- з 1998 року по 2014 рік вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі;

-за час спільного проживання сторонами було придбано меблі та побутову техніку, які після розлучення сторін залишилась у власності відповідача;

-відповідач розділити спільне майно подружжя в добровільному порядку відмовляється.

Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що:

-частина май на була придбана для дітей подружжя, тому не входить до складу майна, що підлягає поділу;

-при виїзді з квартири ОСОБА_1 мала доступ до всіх речей та вивезла частину майна.

Також відповідач заявив про застосування строку позовної давності, оскільки вважав, що у позивача право на подання позову виникло з вересня 2014 року, в той час як позов подано у листопаді 2017 року.

05 березня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 із зустрічним позовом про поділ майна подружжя, яким просив стягнути з останньої 1/2 частину сплачених за кредитним договором коштів у сумі 12 201 грн. 22 коп.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 посилався на те, що:

- 30.10.2007 року він отримав кредит у ТОВ «КБ «Дельта Банк» у вигляді кредитного ліміту на кредитну картку;

- 20.06.2013 року ним була укладена додаткова угода з ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» до кредитного договору від 31.05.2006 року, за умовами якої ОСОБА_3 було збільшено кредитний ліміт до 200 000 грн. 00 коп.;

- отримані кредитні кошти були витрачені в інтересах сімї, зокрема на придбання побутової техніки для сімї;

- так, за рахунок отриманих кредитних коштів подружжя придбало телевізор LG-32 вартістю 4 236,00 грн., мультиварку «Redmond» - 450,00 грн., хлібопіч «Mirta» - 350 грн., пилосос «Samsung» - 1300,00 грн., домашній кінотеатр 1500,00 грн., холодильник «Indesit» - 3300,00 грн., компютер сину «LG», мікрохвильову піч «Panasonik» - 1100 грн., електроплиту «АРДО» - 3300 грн., пральну машину «Samsung» - 2700 грн., морозильну камеру «Elember» - 3200 грн., пилосос «Philips», кухонний гарнітур «Оля нова 2,6м» - 1700,00 грн.

ОСОБА_1 подано відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якого вона вказувала, що:

- телевізор LG-32 вартістю 4 236,00 грн. був придбаний подружжям за рахунок кредиту, оформленого на імя ОСОБА_1;

- щодо іншого майна, то ОСОБА_3 не надано жодних доказів на підтвердження того, що кошти з його кредитних рахунків були використані саме в інтересах сімї;

- до того ж, відповідач пропустив строк для звернення до суду із зустрічним позовом, оскільки як він сам вказує, що після розїзду з позивачем у вересні 2014 року, з його боку жодних претензій щодо поділу майна не було.

У відповіді на відзив щодо зустрічного позову відповідач зазначав, що:

- майно подружжям придбавалось як за кошти позивача, так і за кошти відповідача;

- придбана сторонами за час шлюбу техніка та те, що позивач бажає її розділити між подружжям як спільне майно подружжя лише підтверджує те, що відповідач витрачав кошти на придбання вищевказаної техніки, через що твердження щодо того, що кошти відповідачем витрачені на власні потреби є безпідставними;

- позивач самостійно звільнила квартиру у 2014 році та змінила місце проживання, забравши при цьому частину майна подружжя.

23.11.2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою від 08.02.2018 року відкладено розгляд справи у підготовчому провадженні.

Згідно Ухвали від 06.03.2018 року судом обєднано в одне провадження первісний позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_3 про стягнення частини боргу, набутого подружжям під час шлюбу.

Ухвалою від 06.03.2018 року розгляд справи відкладено у підготовчому провадженні.

У відповідності до Ухвали від 10.05.2018 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті.

23.08.2018 року Ухвалою суду розгляд справи відкладено.

Представник позивача та позивач в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, проти зустрічного позову заперечували.

Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував та просили в його задоволенні відмовити, наполягали на задоволенні зустрічного позову. Також визнали наявність усього, переліченого позивачем, майна та не заперечували стосовно вказаної позивачем вартості.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши надані сторонами докази, суд при вирішені справи виходить з такого.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.04.1998 року по 12.12.2014 року. Подружжя має двох дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час перебування у шлюбі сторони разом із дітьми проживали у квартирі №115 за адресою: м. Миколаїв, пров. Першотравневий,79-А.

Так, за час шлюбу подружжям було придбано таке майно, як: телевізор «LG 32», пральна машина «SAMSUNG», морозильна камера «ELEMBER», ноутбук «ASUS», мультиварка «REDMOND», хлібопіч «MIRTA», кондиціонер «SAMSUNG», набір меблів для гостинної; мякий куток, люстра, шафа, швейна машина «Чайка», телевізор «TCL 32», телевізор «LG 21», електроплита «Ардо», холодильник «INDESIT», бойлер «ARISTON», пилосос «SAMSUNG», мікрохвильова піч «PANASONIK», компютер « LG», кухонний гарнітур «Оля нова 2,6 м», колошниця, домашній кінотеатр, ліжко двоспальне.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 01.07.2015 року (у справі №6-612цс15) та від 25.11.2015 року ( у справі 6-2333цс15).

Таким чином, при вирішенні спору між сторонами необхідно встановити час набуття спірного майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України).

Під час розгляду справи судом було опитано свідка ОСОБА_8 ( мати позивача), яка вказувала, що набір меблів для кухні, шафа, килим придбані нею особисто, через що це майно не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу. Суд відноситься до цих показів критично та не бере їх до уваги, оскільки перелічене майно перебуває від часу придбання у квартирі, де мешкала сім'я сторін, передано їм та використовується в інтересах сім'ї , відтак є їх власністю, та не може не звернути увагу на неприязні стосунки, які склались між позивачем та її матір'ю.

Серед перерахованого майна є ноутбук «ASUS» та компютер «LG», проте сторони дійшли згоди щодо того, що дане майно не буде розподілено, оскільки воно передано дітям сторін.

Не може бути виділено у власність позивача й кухонний посуд, оскільки у позовних вимогах це є невизначеним майном, відсутні його ознаки та вартість.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, опитані у судовому засіданні, не спростували наявність або відсутність переліченого позивачем майна, тим більш, що його існування не заперечував й сам відповідач у судовому засіданні, пропонуючи мирову угоду позивачеві.

Таким чином, судом встановлено, що до складу спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає поділу між сторонами, входить: телевізор «LG 32», пральна машина «SAMSUNG», морозильна камера «ELEMBER», мультиварка «REDMOND», хлібопіч «MIRTA», кондиціонер «SAMSUNG», набір меблів для гостинної; мякий куток, люстра, шафа, швейна машина «Чайка», телевізор «TCL 32», телевізор «LG 21», електроплита «Ардо», холодильник «INDESIT», бойлер «ARISTON», пилосос «SAMSUNG», мікрохвильова піч «PANASONIK», кухонний гарнітур «Оля нова 2,6 м», колошниця, домашній кінотеатр, ліжко двоспальне.

Разом з тим, відповідач за первісним позовом звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності до первісного позову, оскільки позивач, на його твердження, пропустила строк для звернення суду із даним позовом.

Суд не погоджується із цим через таке.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.12.2014 року встановлено, що подружні відносини з вересня 2014 року між сторонами припинились, що не спростовувалось сторонами.

Відтак розірвання шлюбу між сторонами відбулося у грудні 2014 року за рішенням суду.

Відповідно до фактів, встановлених рішенням Ленінського райсуду м. Миколаєва від 05.04.2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, яке мститься в матеріалах справи, саме з грудня 2014 року відповідач змінив замки у квартирі та перешкоджав користуванню квартирою та майном позивачу.

Відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу,застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності.

З позовом, який розглядається, позивач звернулась до суду 22.11.2017 року, отже трирічний строк звернення до суду нею не пропущено.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 про стягнення частини боргу, набутого подружжям під час шлюбу, суд виходить з такого.

30.10.2007 року між ТОВ «КБ «Дельта» та ОСОБА_3 був укладений Договір №001-14986-301007 на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки, за яким останньому був відкритий картковий рахунок №6437 в національній валюті із кредитним лімітом 30 000 грн. 00 коп.

Згідно наданих ОСОБА_3 квитанцій вбачається, що після розірвання шлюбу ним було сплачено кошти 18 541,44 грн., натомість зі змісту зустрічного позову вбачається, що ОСОБА_3 після розірвання шлюбу сплатив борг за наданим кредитом у розмірі 11 727,44 грн.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивачем за зустрічним позовом під час розгляду справи не надано доказів того, що кошти з його кредитного рахунку знімались під час перебування сторін у шлюбі та були використані в інтересах сімї.

Також, ОСОБА_3 у зустрічному позові вказує на те, що 20.06.2013 року ним була укладена додаткова угода із ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» до кредитного договору №010/08-112/44554 від 31.05.2006 року, згідно якого йому було відкрито картковий рахунок із встановленням кредитного ліміту 5 400,00 грн., який в подальшому був збільшений до 200 000,00 грн.

Проте, відповідач у зустрічному позові не ставить вимог про стягнення коштів, отриманих подружжям за цим кредитним договором, через що у суду відсутні підстави для розгляду зобовязань за ним в межах зустрічних вимог.

Згідно з ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом, майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Також статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки не тільки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, а й щодо погашення кредиту, оскільки розірвання шлюбу не звільняє одного з подружжя від виконання зобов'язань за кредитом.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) .

Вказані позиції викладені також у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. ст. 76-78, 82, 229 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову, так як ОСОБА_3 не надано жодних належних доказів на підтвердження отримання коштів з його карткового рахунку у період спільного проживання сторін та використання цих коштів в інтересах сімї.

Разом з тим, суд зауважує, що ОСОБА_1 також було заявлено вимогу про застосування строку позовної давності до зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, проте суд не може задовольнити таку заяву, оскільки останнім не доведено зустрічного позову, що є самостійною підставою для відмови у позові та не може застосовуватись одночасно із відмовою з підстави застосування строку позовної давності.

Як роз'яснено у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду на наведене вище, оцінюючи усі надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково, виключивши із складу майна, переліченого позивачем, ноутбук, комп'ютер та кухонний посуд, в іншій частині задовольнити його без стягнення різниці у вартості, оскільки позивач на цьому не наполягала.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Виділити у власність ОСОБА_1 таке майно:

телевізор "LG-32" - 4 236,00 грн., пральну машину «Samsung» - 2700,00 грн., морозильну камеру «Elember» - 3200,00 грн., мультиварку «Redmond» - 450,00 грн., хлібопіч «Mirta» - 350,00 грн., кондиціонер «SAMSUNG» - 2300,00 грн., набір меблів для гостинної - 1650, 00 грн., м'який куток - 2000,00 грн., люстра - 360,00 грн., швейна машинка "Чайка" - 550,00 грн., на загальну суму - 17 746,00 грн.

Виділити у власність ОСОБА_3 таке майно:

телевізор "TCL-32" - 3300,00 грн., телевізор "LG-21" -2100,00 грн., ., електроплиту "АРДО" - 3300,00 грн., холодильник «Indesit» - 3300,00 грн., пилосос «Samsung» - 1300,00 грн., мікрохвильову піч «Panasonik» - 1100 грн., бойлер «ARISTON» - 2200,00 грн., кухонний гарнітур «Оля нова 2,6м» - 1700,00 грн., колошниця - 600,00 грн., домашній кінотеатр - 1500,00 грн., ліжко двоспальне - 1650,00 грн., шафа - 1000,00 грн., килим (3х4) - 500,00 грн., на загальну суму - 23 550,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1

витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн.00 коп.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Ленінський районний суд м. Миколаєва або безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4;

Відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Повне судове рішення складено 23.01.2019 року.

Суддя Н.С. Тихонова