Постанова

Іменем України

09 січня 2019 року

м. Київ

справа № 425/2682/16-ц

провадження № 61-31148св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 20 лютого 2017 року в складі судді Москаленко В. В. та на ухвалу апеляційного суду Луганської області від 11 травня 2017 року в складі суддів: Коновалової В. А., Луганської В. М., Коротенка Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України,

Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що 01 серпня 2013 року між ним та відповідачем укладений договір позики, відповідно до якого він передав ОСОБА_5 138 000 грн, а відповідач зобов'язався повернути отриману суму в строк до 31 грудня 2015 року, сплачуючи борг щомісячними платежами, про що 01 серпня 2013 року написав розписку. У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 не виконав взяті на себе зобов'язання та не повернув отриману в борг суму коштів в обумовлений строк, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 202 238,84 грн, з яких 138 000 грн борг за договором позики, 57 341,54 грн інфляційні втрати за період з 01 жовтня 2013 року по 30 червня 2016 року та 6 897,30 грн три проценти річних.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 20 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача 138 000 грн боргу, 57 341,54 грн інфляційних втрат за період з 01 жовтня 2013 року по 30 червня 2016 року та 6 897,30 грн три проценти річних за вказаний період. Стягнуто з відповідача на користь позивача 2020 ,23 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 11 травня 2017 року рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 20 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У травні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 20 лютого 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Луганської області від 11 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суди залишили поза увагою та не перевірили його доводи про те, що розписка, яку він написав позивачу, є підтвердженням непогашеного ТОВ «Сєв-Транс-Логістік», керівником і засновником якого є він, боргу перед ТОВ «Віадук», керівником і засновником якого є позивач, та що рішенням Господарського суду Харківської області від 24 листопада 2014 року з ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» стягнуто цю суму боргу на користь ТОВ «Віадук».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Рубіжанського міського суду Луганської області зазначену справу.

22 серпня 2017 року від ОСОБА_4 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надішли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_5 на оскаржувані ним судові рішення, які мотивовані тим, щорішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги є безпідставними, тому скарга задоволенню не підлягає.

13 вересня 2017 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

У травні 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 01 серпня 2013 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача 138000 грн та зобов'язався повернути їх в строк до 31 грудня 2015 року щомісячними платежами, що підтверджується розпискою від 01 серпня 2013 року, що не заперечується відповідачем.

Відповідач борг не повернув. Сума основного боргу складає 138000 грн, сума інфляційних втрат - 57341,54 грн, три проценти річних - 6897,30 грн, а всього - 202238,84 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другої статі 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми або речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Такого самого висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс13, від 18 січня 2017 року № 6-2789цс16.

Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 527 ЦК України визначено, що зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Наявність боргового документу (оригіналу розписки) у боржника або розписка кредитора про отримання боргу є доказом, підтверджуючим виконання ним зобов'язань.

Оригінал розписки від 01 серпня 2013 року, наданий позивачем та приєднаний до матеріалів справи, свідчить про невиконання відповідачем свого обов'язку щодо повернення боргу за договором.

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти та в установлений договором позики строк борг не повернув, дійшли обґрунтованого висновку про наявність передбачених статтями 1046, 1047, 1049 ЦК України підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Доводи касаційної скаргиОСОБА_5 про те, що рішенням Господарського суду Харківської області від 24 листопада 2014 року з нього фактично стягнуто борг в сумі 138000 грн, не заслуговують на увагу, оскільки вказаним рішенням Господарський суд вирішив спір між юридичними особами ТОВ «Сєв-Транс-Логістік» та ТОВ «Віадук» про стягнення боргу за договором купівлі-продажу нафтопродуктів № 36 від 01 січня 2012 року, а в даній справі предметом спору є договір позики від 01 серпня 2013 року, укладений між фізичними особами.

Інші доводи касаційної скарги також не заслуговують на увагу, оскільки не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судами обставини, аґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права, що виходить за межі компетенції касаційного суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 20 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 11 травня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат