Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 135/1068/16-ц

провадження № 61-21746св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 листопада 2016 року в складі судді Патраманського І. О. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Медяного В. М., Матківської М. В., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 22 лютого 2015 року ОСОБА_5 отримав від неї грошові кошти у розмірі 5 000,00 дол. США строком на один рік за курсом 8,00 грн за 1 дол. США. Незважаючи на те що термін повернення позики закінчився, відповідач у добровільному порядку суму позики їй не повернув.

ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_5 126 509,00 грн, що становить 5 000,00 дол. США за курсом Національного банку України станом на 27 квітня 2016 року - 25,3018 грн за 1 дол. США.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 позику в розмірі 40 000,00 грн. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з письмової розписки ОСОБА_5 від 22 лютого 2015 року вбачається, що він зобов'язався протягом року повернути ОСОБА_3 5 000,00 дол. США за курсом 8,00 грн за 1 дол. США.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня 2016 року рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені в справі судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що між сторонами не укладався договір позики внаслідок відсутності у виданій ним позивачу письмовій розписці відомостей про отримання ним коштів та умов їх отримання.

У квітні 2017 року ОСОБА_3 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 22 лютого 2015 року ОСОБА_5 надав ОСОБА_3 (після укладення шлюбу - ОСОБА_3) письмову розписку і взяв на себе зобов'язання повернути їй протягом року борг в сумі 5 000,00 дол. США за курсом 8,00 грн за 1 дол. США. Незважаючи на те що термін повернення позики закінчився, відповідач у добровільному порядку суму позики не повернув.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що з розписки, наданої ОСОБА_5, відомо, що він зобов'язався повернути ОСОБА_3 5 000,00 дол. США за курсом 8,00 грн за 1 дол. США, отже, між сторонами був укладений договір позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до статей 525, 526, 527, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, що випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідності до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

ОСОБА_5 в судах першої та апеляційної інстанції суду підтвердив, що боргова розписка від 22 травня 2015 року написана ним власноручно без будь-якого примусу. Він дійсно взяв на себе перед ОСОБА_3 викладені в розписці зобов'язання з повернення коштів внаслідок їх спільної з позивачем домовленості.

Доводи касаційної скарги про те, що договір позики між сторонами не укладався, оскільки у розписці відсутні відомості про отримання відповідачем коштів та умови їх отримання, є безпідставними, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

При вирішенні справи суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер правовідносин між сторонами, застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Судові рішення узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, відповідно до яких, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа; письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2017 року зупинено виконання рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 листопада 2016 року та ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня 2016 року до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання (дію) цих судових рішень.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання (дію) рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 листопада 2016 року та ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик