КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 754/858/19
Головуючий у першій інстанції Панченко О.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка дії в своїх інтересах, а також в інтересах свої малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 , яка дії в своїх інтересах, а також в інтересах свої малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа на стороні відповідача Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про усунення перешкод користування власністю, шляхом зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
У січні 2019 року ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та в інтересах її малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, відповідно до якого просила усунути перешкоди в користуванні власністю садовим будинком, шляхом зобов`язання відділу (Центру) надання адміністративних послуг Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації здійснити реєстрацію місця проживання позивача та її малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в садовому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є позивач відповідно до договору купівлі-продажу від 08 травня 2014 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 22 січня 2018 року позивач звернулась до відповідача з заявами про реєстрацію місця проживання себе та двох своїх малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , згодом після народження третьої дитини в квітні 2018 року, позивач також звернулась із заявою про реєстрацією дитини за зазначеною адресою .

Позивач вказує, що в день її звернення до відповідача із відповідними заявами, їй було відмовлено у реєстрації місця проживання, обґрунтовуючи відмову посиланням на ст.4 Житлового кодексу Української РСР, яким місце проживання визначаються житлові будинки, придатні для проживання та включені до відповідного житлового фонду, а вказаний вище будинок не належить до житлового фонду.
Позивач вважає, що така відмова є незаконною, протиправною та такою, що порушує її права та права її малолітніх дітей, адже вказаний садовий будинок, відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 20 липня 2015 року та Звіту про проведення технічного огляду дачного (садового) будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідає вимогам державних будівельних норм та не підпадає під ознаки садового будинку, оскільки може використовуватись не тільки в літній період, а має ознаки житлового будинку.
Зокрема, позивач зазначає, що зверталась до Департаменту містобудування та архітектури Київської міської ради для переоформлення будинку із садового на житловий, проте отримала відповідь від 04 червня 2018 року, що на даний час не затверджено Порядок переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки, а після проходження усіх погоджувальних процедур по затвердженню вказаного Порядку Департамент повернеться до розгляду звернень щодо переведення дачних і садових будинків у жилі будинки.
Також позивач вказує, що у зв`язку із відсутністю реєстрації дитини в місті Києві та пріоритетністю права киян на зарахування до садочків міста Києва, молодша дитина позивача позбавлена можливості відвідувати дитячий садок в місті Києві та взагалі не знаходиться в черзі на зарахування до садочку в міста Києва, чим порушуються її права.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року у задоволенні позовних ОСОБА_5 , яка дії в своїх інтересах, а також в інтересах свої малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просила скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року повністю та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, є необґрунтованими, не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать нормам матеріального права. Вказано, що судом першої інстанції не було застосовано норми ЦК України, відповідно до яких місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Апелянт зазначає, що фізичним особам надано право на реєстрацію місця їх проживання в житлі, в якому вони проживають тимчасово, однак судом не було враховано вказаного, що й призвело до прийняття судом необґрунтованого висновку про неналежність житла позивача до житлового фонду й неможливості реєстрації там.
Окрім того, вказано, що відповідно до звіту технічного обстеження будівель і споруд від 21 травня 2018 року та технічного паспорту на садовий будинок вбачається, що вказаний садовий будинок площею 281,3 кв.м. є капітальним будинком, має всі зручності для проживання, оснащений опаленням, підключений до електропостачання та водовідведення, а тому на думку апелянта, вказаний будинок належить до житлового фонду.

ОСОБА_5 також посилається на те, що висновок суду першої інстанції про те, що «за наявності у садового будинку позивача ознак притаманних житлу, у межах спірних правовідносин, вказане не є підставою для реєстрації місця проживання за його адресою, оскільки чинним на момент виникнення спірних правовідносин правовими нормами чітко передбачена процедура переведення садових будинків до житлового фонду» є формальним та не враховує фактичні обставини справи, адже вона зверталась до виконавчого органу Київської міської ради із заявою про переведення садового будинку у житловий будинок, проте у відповідь було отримано лист із відповіддю на звернення в якому роз`яснено, що на даний час не врегульовано процедуру переведення дачних і садових будинків у жилі на місцевому рівні.
На думку апелянта відмова у реєстрації місця проживання порушує її права та права її малолітніх дітей на право власності, обмежує реалізацію прав і свобод, зокрема щодо свободи пересування та вільного вибору місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист.
В подальшому, на адресу суду надійшов відзив від представника Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Жуковської Я.В., відповідно до якого зазначає,що з апеляційною скаргою не погоджується, вважає рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року таким, що цілком та повністю відповідає вимогам законодавства.
Представник відповідача зазначає, що Департаментом містобудування і архітектури виконавчого органу Київської міської ради рішення про переведення дачного (садового) будинку позивача у жилий будинок не приймалось, а отже відсутні й підстави для реєстрації місця проживання позивача та її малолітніх дітей за вказаною адресою.
Також у відзиві зазначається, що посилання апелянта на порушення права на свободу пересування і вибору місця проживання, права володіння та розпорядження власністю, та права проживання у належному позивачеві будинку, не відповідає дійсності, оскільки відмова у реєстрації місця проживання не може вважатись порушення таких прав та бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами.
Враховуючи вищевикладене, відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Так, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та в інтересах її малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , мотивував свій висновок тим, що відповідач по справі на законних підставах відмовив ОСОБА_5 у реєстрації її та її дітей місця проживання, оскільки вказаний будинок є садовим (дачним) будинком, а отже не належить до житлового фонду. Також було зазначено, що за наявності у садовому будинку позивача ознак, притаманних житлу, у межах спірних правовідносин, вказане не є підставою для реєстрації місця проживання за його адресою, оскільки чинними на момент виникнення спірних правовідносин правовими нормами чітко передбачена процедура переведення садових будинків до житлового фонду.
Окрім того, суд першої інстанції зазначає, що відмова у реєстрації місця проживання не перешкоджає позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном, зокрема, і в ньому проживати, Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,12 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 травня 2014 року, зареєстровано в реєстрі за №580 (НАА 169815) (а.с.28-31) та садового будинку загальною площею 281,3 кв.м., який розташований на цій же земельній ділянці, що вбачається із наданого з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 11 січня 2018 року (а.с.45-46).
Матеріали справи також містять заяви ОСОБА_5 від 22 січня 2018 року, 29 березня 2018 року та від 28 квітня 2018 року до Центру надання адміністративних послуг Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про реєстрацію місця проживання її та її дітей за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-18).
23 травня 2018 року ОСОБА_5 звернулась до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою про переведення дачного (садового) будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 у жилий будинок (а.с.52).
Відповідно до листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04 червня 2018 року ОСОБА_5 було повідомлено, що після проходження усіх погоджувальних процедур по затвердженню Порядку переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам у жилі будинку, Департамент містобудування та архітектури повернеться до розгляду звернень щодо переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки (а.с.53).
Відповідно до ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до положень ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Статтею 2 «Свобода пересування» Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї від 16 вересня 1963 року, що ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, установлено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, урегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 вказаного закону передбачено, що вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.
Місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Згідно ч. 1, 3 ст. 6 вказаного закону громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.
Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається: свідоцтво про народження; квитанція про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Статтею 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_5 , при зверненні до відповідача подала всі необхідні документи та інформацію, необхідну для реєстрації її та її дітей місця проживання. Вказаний факт також визнається і не оспорюється відповідачем по справі, що вбачається із наданого відзиву на позовну заяву (а.с.69-74).
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Згідно ч. 1 ст. 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Відповідно до ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.
Житловий фонд включає: жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їхнім об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).
До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, установлені для громадського житлового фонду.
До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.
Аналіз наведених вимог чинного законодавства дає підстави для висновку, що реєстрація місця проживання фізичної особи здійснюється за наявності в особи житла.
Житлом, у розумінні наведених вимог законодавства, є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Отже, для цілей реєстрації місця проживання будинок або інше приміщення мають відповідати таким ознакам житла як пристосування та придатність для постійного проживання в них.
Вказаний правовий висновок міститься також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справах №183/4661/16 від 21 серпня 2019 року, №2340/4673/18 (провадження № К/9901/18913/19) від 10 жовтня 2019 року.
При вирішенні вказаного спору, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до наданого до суду Звіту про проведення технічного огляду дачного (садового) будинку від 21 травня 2018 року, складеного експертом Матяшем О.І. вбачається, що садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 відповідає вимогам державних будівельних норм (а.с.47-51).
Окрім того, як вбачається із наданої копії технічного паспорту на вказаний садовий (дачний) будинок, останній складається із коридору, гаражу, котлової, санвузлів, кухні, підсобних приміщень, кабінету, вбиральні, гардеробної та житлових кімнат. Даний будинок має загальну площу 281,3 кв.м., а житлової 138,3 кв.м. (а.с.32-37). Відповідно до розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 21 листопада 2017 року №645 даному садовому (дачному) будинку було присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 (а.с.39-40). Відтак, садовий будинок придатний для експлуатації та проживання в ньому людей.
Підставою для відмови позивачу у проведенні реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 відповідачем визначено те, що будинок, у якому ОСОБА_5 просить зареєструвати своє місце проживання та місце проживання своїх дітей, є садовим будинком і не належить до житлового фонду, а тому зазначений садовий будинок не призначений для постійного проживання, у зв`язку з чим, зареєструвати позивача та її дітей за цією адресою не є можливим.
Проте, слід зазначити, що чинне законодавство не виключає можливості переведення садових будинків у статус житлових.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» від 02 вересня 2014, ЖК УРСР доповнено статтею 8-1 «Переведення в жилі будинки садових і дачних будинків», згідно з якою громадяни відповідно до закону мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Рішення про переведення дачних і садових будинків у жилі будинки приймається відповідними органами місцевого самоврядування.
Порядок переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року №321.
Пунктом 2 вказаного Порядку передбачено, що переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки здійснюється безоплатно органами місцевого самоврядування села, селища, міста з якими відповідні дачні поселення та садівничі товариства пов`язані адміністративно або територіально.
Матеріали справи містять листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04 червня 2018 року ОСОБА_5 було повідомлено, що після проходження усіх погоджувальних процедур по затвердженню Порядку переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам у жилі будинку, Департамент містобудування та архітектури повернеться до розгляду звернень щодо переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки (а.с.53).
Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що рішення про переведення будинку за адресою АДРЕСА_1 у жилий будинок відповідним структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не приймалось, оскільки на даний час не затверджено Порядку переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам у жилі будинку.
Колегія суддів критично ставиться до вказаних висновків, оскільки вказаний порядок було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року №321, проте по теперішній час відповідач досі не спромігся провести всі необхідні погоджувальні процедури по затвердженню вказаного Порядку, що, як наслідок, має грубе порушення прав позивача на мирне володіння, розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року підлягає скасуванню, як таке, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає нормам законодавства та підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення.
Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.
Оскільки позивачем при подачі позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн, а за подачу апеляційної скарги 1152,00 грн, то суд апеляційної інстанції стягує 1920,40 грн судового збору з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст. 29, 379 ЦК України, ст. 6, 91 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 141, 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка дії в своїх інтересах, а також в інтересах свої малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 , яка дії в своїх інтересах, а також в інтересах свої малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити.
Зобов`язати Деснянську районну у місті Києві державну адміністрацію здійснити реєстрація місця проживання ОСОБА_5 та її малолітніх дітей - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в садовому будинку за адресою : АДРЕСА_1 .
Стягнути з Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації (02217, м. Київ, просп. Маяковського, 29, Код ) на користь ОСОБА_5 (проживає: АДРЕСА_2 РНКОПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1920,40 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 20 листопада 2019 року.
Головуючий суддя : М.А.Яворський
Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв