ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/729/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 305010300 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя доповідач)

Суддів Карпенко О. В., Василенко Л. І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач слідчий Уманського ВП ГУНП в Черкаській області Ліхута Тетяна Володимирівна;

особа, яка подає апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1

розглянувши у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 жовтня 2019 року, постановлене під головуванням судді Годік Л.С. у залі Уманського міськрайонного суду Черкаської області 18.10.2019 року о 12 год. 50 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до слідчого Уманського ВП ГУНП в Черкаській області Ліхути Тетяни Володимирівни про відшкодування моральної шкоди за незаконні дії досудового слідства, -

в с т а н о в и в :

27 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із даним позовом до слідчого Уманського ВП ГУНП в Черкаській області Ліхути Тетяни Володимирівни про відшкодування моральної шкоди за незаконні дії досудового слідства.

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що Черкаський окружний адміністративний суд постановою від 5.09.2012 року і ухвалою від 28.11.2012 року зобов`язав начальника управління Держкомзему в м. Умань та Уманському районі Кришка О.Ю. усунути недоліки у державному акті на право власності на землю № 971959 від 22.04.2008 року, виданому на ім`я ОСОБА_1 .

Позивач посилається, що повторно Київський апеляційний адміністративний суд від 30.09.2014 року нагадав ОСОБА_2 про його обов`язок, а Управління державної виконавчої служби звернулося до правоохоронних органів із проханням про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження відкрито 8.06.2013 року, справа не закрита, але і не рухається, оскільки висновки не зроблені, до суду справа не підготовлена і така ситуація продовжується декілька років. На запити позивача слідчий відповіді не надає. ОСОБА_1 вказує на те, що йому надано статус спостерігача, а державному адвокату Гупало М.М. в участі у справі відмовлено, що призвело до незахищеності від протиправних дій слідства його інтересів та прав. Внаслідок вказаних помилок, позивачу незаконними діями слідства № 0000966 завдана моральна шкода, яку ОСОБА_1 оцінює в суму 50 000 гривень. Тому позивач просить стягнути за рахунок державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральну шкоду в сумі 50000 грн., судовий збір стягнути з відповідача.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 жовтня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до слідчого Уманського ВП ГУНП в Черкаській області Ліхути Тетяни Володимирівни про відшкодування моральної шкоди за незаконні дії досудового слідства.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує, що оскаржуване рішення постановлене з порушенням норм процесуального права, тому не може бути остаточним. Також скаржник ОСОБА_1 вважає, що карна справа від 08.06. 2013 року в результаті незаконних дій слідчого закрита незаконно, а він втратив право власності на земельну ділянку, що вкрай обмежило його життєвий простір та заплатив здоров`ям ( болі в шлунку, серці, очах, хребті і судоми пальців). ОСОБА_1 зазначає, що ця біль вимагає морального відшкодування у вигляді прожиткового мінімуму для непрацездатних, що складає на момент відкриття провадження 2018 році 1373 грн., а за три роки 2014-2016 роки це буде 36 місяців х1373 =50 тис. грн.

Також скаржник вказує, що суд першої інстанції не вирішив питання щодо стягнення судового збору за поведінку відповідача ( п.9 ст. 141 ЦПК України) за збитки держбюджету в розмірі за позов в 2017 році 1600 грн., за апеляцію - 320 грн. і останню апеляцію 2 400 грн., всього 4320 гривень.

ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 жовтня 2019 року та прийняти нове рішення по суті спору. Також він просить вирішити питання стягнення судового збору за апеляційне оскарження, стягнувши із відповідача, незалежно від результатів спору.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу учасниками справи не надано.

У відповідності до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з участю сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, але без їх участі у судовому засіданні.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Вирішуючи спір, та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди за незаконні дії досудового слідства, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача, вказавши, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо відшкодування моральної шкоди за незаконні дії досудового слідства. Позивач не підтвердив , що він зазнав моральної шкоди внаслідок дій відповідача.

За викладених обставинах, суд дійшов висновку, що у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві, то позов не підлягає задоволенню.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 , звертаючись до суду, посилається у в позовній заяві від 27.10.2017 року вх. 21941, що Черкаський окружний адміністративний суд постановою від 05. 09. 2012 року і ухвалою від 28.11. 2012 року зобов`язав ОСОБА_2 начальника управління Держкомзему в м. Умань та Уманському районі усунути недоліки в державному акті на право власності на землю № 971959 від 22.04. 2008 року.

Київський апеляційний адміністративний суд в своїй постанові від 30.09. 2014 року визнав протиправною бездіяльність начальника Управління Держкомзему в м. Умань та Уманському районі Черкаської області щодо невиконання постанови Черкаського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2012 року в частині вжиття заходів щодо належного оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_1 у повній відповідності до рішення Уманського міськрайонного суду від 02.07. 2004 року у справі № 2-443 / 2004.

При цьому суд вказав, що постанова суду в частині задоволення вимог про визнання протиправною бездіяльності є остаточною і оскарженню не підлягає.

Оскільки ОСОБА_2 , являючись начальником Управління Держкомзему в м. Умань та Уманському районі Черкаської області, не виконав свій обов`язок, то позивач звернувся до державної виконавчої служби для примусового виконання рішення суду. Судові рішення не виконувались, тому Управління ДВС звернулося до правоохоронних органів з поданням про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 . Кримінальне провадження відкрито 08.06. 2013 року, вперше закрито 30.08. 2013 року, втретє закрито 20.06. 2016 року, вказує позивач ОСОБА_1 . Він посилається, що такі дії призвели до незахищеності позивача від протиправних дій слідства, внаслідок вказаних помилок, йому незаконними діями слідства завдана моральна шкода, яку він оцінює в сумі 50 000 гривень ( а. с. 25 26).

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2012 року задоволено заяву ОСОБА_1 про виправлення помилки в оформленні виконавчого листа у справі № 2а/2370/1956/2012 за позовом ОСОБА_1 до начальника управління Держкомзему у м. Умань та Уманському районі Черкаської області про зобов`язання вчинити дії. У виконавчих листах від 09.10.2012 року щодо зобов`язання відповідача вчинити дії виправити помилку та зазначити номер облікової картки платника податку відповідача № НОМЕР_1 . У виконавчому листі від 09.10.2012 щодо стягнення з Державного бюджету України суми судового збору зазначити боржником управління Державного казначейства України в Черкаській області ( а. с. 28).

Згідно подання про притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності головного державного виконавця В. П. Горбатюка від 17.07. 2015 року № 232/2-1-28 вирішено питання про притягнення посадових осіб Управління Держземаганства в Уманському районі Черкаської області до кримінальної відповідальності за умисне невиконання законних вимог державного виконавця та рішення Уманського міськрайонного суду ( а. с. 31).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених ним вимог. Позивачем не надано жодних доказів з приводу заподіяння йому діями відповідача - слідчого Уманського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_3 моральної шкоди внаслідок незаконних дій досудового слідства у справі № 0000966.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У роз`ясненні п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Як вбачається із рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Статтею 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс, і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, слід відзначити, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Звертаючись в суд із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 додатком до скарги надає копію відповіді Уманської місцевої прокуратури від 20.08. 2019 року № 1/141-4-19 ( а. с. 72), де вказано що кримінальні провадження № 0000966 від 08.06. 2013 року за ч. 1 ст. 382 КК України, № 0001463 від 29.03. 2015 року за ч. 1 ст. 191 КК України закриті слідчим відділом Уманського відділу поліції ГУНП в Черкаській області та досудове розслідування по них не проводиться, копію медичного висновку про здатність до самообслуговування та потребу в сторонній допомозі ОСОБА_1 , наданого Уманським міським центром первинної медико-санітарної допомоги Уманської міської ради від 15 серпня 2018 року( а. с. 73).

Щодо наданого в якості доказу медичного висновку про здатність до самообслуговування та потребу в сторонній допомозі ОСОБА_1 , наданого Уманським міським центром первинної медико-санітарної допомоги Уманської міської ради від 15 серпня 2018 року, то колегія суддів вважає, що медичний висновок не може бути врахований судом в якості належного допустимого доказу, оскільки його зміст не вказує на наявність саме причинного зв`язку із подіями, викладеними у позовній заяві, та як наслідок виникнення вказаного захворювання, що слугувало б підставою для відшкодування моральної шкоди.

Водночас вбачається, що у медичному висновку вказано наявність вад, що перешкоджають самообслуговуванню, і даний висновок необхідний громадянину, який потребує надання соціальних послуг територіальним центром соціального обслуговування.

Отже, враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що позивачем не надано доказів про завдання позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок незаконних дій досудового слідства відповідачем ОСОБА_3 - слідчого Уманського ВП ГУНП в Черкаській області. Тому за встановлених обставин, рішення районного суду про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги щодо скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення судових витрат у справі про стягнення судового збору, то колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивач ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи, звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, а колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні його апеляційної скарги і залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, то судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги компенсується за рахунок держави. Докази наявності інших судових витрат, понесених сторонами, у матеріалах справи відсутні, тому відсутні підстави для їх стягнення. Всі інші витрати по сплаті судового збору, на стягненні яких наполягає позивач, не підлягають стягненню за вказаних обставин.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, том відсутні підстави для їх задоволення.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до слідчого Уманського ВП ГУНП в Черкаській області Ліхути Тетяни Володимирівни про відшкодування моральної шкоди за незаконні дії досудового слідства - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді О. В. Карпенко

Л.І. Василенко