Справа № 697/1484/17
Провадження № 2/697/8/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року

Канівський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді Русакова Г.С.

за участю секретаря судового засідання Десятник О.А.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Канева цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми процентів та інфляційних втрат, -

В С Т А Н О В И В:

27.06.2017 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми процентів та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобовязання. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22.07.2014 року, яке набрало законної сили 23.09.2014 року задоволений частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном, визнання права власності на спільне майно та його поділ . Даним судовим рішенням постановлено стягнути з ОСОБА_3 на Користь ОСОБА_1 грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності в сумі 198909,50 грн., а також стягнуто судові витрати на сплату судового збору в сумі 3327,40 грн., на оплату правової допомоги в сумі 4835,00 грн. на проведення судової експертизи в сумі 11604,00 грн, а всього на суму 218675,90 грн, тобто грошової компенсації та інших витрат. Проте з часу прийняття рішення суду по даний час зобовязання відповідачем не виконані в повному обсязі. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 168701,78 грн. інфляційних втрат та 41110,36 грн. трьох процентів річних за прострочення виконання зобовязання щодо виплати грошової компенсації.

У судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача в судве засідання не з'явився.

Відповідач в судове засідання 16.01.2019 року не зявився, свої інтереси доручив представляти адвокату ОСОБА_2

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в розмірі 5000,00 грн. пояснив, що відповідач не працює та отримує пенсію. Крім того зазначив, що на виконанні у Канівському відділі ДВС перебуває зведене виконавче провадження щодо ОСОБА_3 і остаточно не встановлено, яка його заборгованість по відшкодуванню компенсації за частку у спільному майні. Звернув увагу суду на те, що в той час коли відповідач працював з його заробітної плати не утримувались відрахування на погашення компенсації присудженої за рішенням суду, як це передбачає ст.99 Закону України «Про виконавче провадження». Просив застосувати позовну давність, що стосується уточнених вимог від 30.05.2018 року та спеціальну позовну давність в 1 рік до вимог щодо інфляційних витрат та 3% річних.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Канівського міськрайонного суду від 22.07.2014 року, яке набрало законної сили 23.09.2014 року задоволений частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном, визнання права власності на спільне майно та його поділ (а.с. 11-15).

Даним рішенням стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності в сумі 198909,50 грн., а також стягнуто судові витрати на сплату судового збору в сумі 3327,40 грн., на оплату правової допомоги в сумі 4835,00 грн. на проведення судової експертизи в сумі 11604,00 грн, а всього на суму 218675,90 грн, тобто грошової компенсації та інших витрат.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Канівського міськрайонного управління юстиції від 17.10.2014 року відкрито виконавче провадження № 45108610 про стягнення з ОСОБА_3 грошової компенсації замість її частки у праві спільної власності (а.с. 19).

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Канівського міськрайонного управління юстиції від 15.10.2014 року відкрито виконавче провадження № 45059444 про стягнення з ОСОБА_3 судового збору 3327,40 грн. на оплату правової допомоги 4835,00 грн, та проведення експертизи 11604,00 грн. (а.с. 20).

Згідно довідки Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 01.06.2017 року № 7140 вбачається, що розмір заборгованості ОСОБА_3 по вищезазначеному рішенню станом на 01.06.2017 року становить 218675,90 грн., тобто заборгованість не погашалась (а.с.21).

Згідно довідки Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 01.09.2017 року №11630 вбачається, що розмір заборгованості ОСОБА_3 по вищезазначеному рішенню станом на 01.07.2017 року становить 218675,90 грн., станом на 01.08.2017 року становить 154000,08 грн, станом на 01.09.2017 року становить 124000,08 грн. (а.с.93).

Згідно довідки Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 17.10.2017 року №13676 вбачається, що розмір заборгованості ОСОБА_3 по вищезазначеному рішенню станом на 01.10.2017 року становить 126050,72 грн. (а.с.94).

Згідно довідки Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 17.10.2017 року №13676 вбачається, що розмір заборгованості ОСОБА_3 по вищезазначеному рішенню станом на 01.10.2017 року становить 126050,72 грн. (а.с.94.)

Згідно довідок Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 13.11.2017 року №15172, від 01.12.2017 року № 16135, від 03.01.2018 року № 4, від 02.03.2018 року № 2617, вбачається, що розмір заборгованості ОСОБА_3 по вищезазначеному рішенню станом на 17.10.2017 року становить 111073,94 грн., станом на 30.10.2018 року становить 99515,65 грн. (а.с.95,95,97,108).

Згідно довідки Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 02.05.2018 року №6773, вбачається, що розмір заборгованості ОСОБА_3 по вищезазначеному рішенню станом на 02.05.2018 року становить 99515,65 грн. (а.с.132).

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_3 по зведеному виконавчому провадженню № 52831025 станом на 11.06.2018 року залишок боргу по компенсації за частку у праві спільної власності становить 95879,29 грн. (а.с.142-144).

Тобто, як вбачається з матеріалів справи, відповідач почав сплачувати заборгованість лише з 01.08.2017 року, тобто вже після звернення позивача з позовом до суду. Посилання відповідача на те, що у нього немає заборгованості по даному виконавчому листу, не знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки допитана в судовому засіданні начальник Канівського ДВС Головного ТУЮ ОСОБА_4 пояснила, що на виконанні у відділі ДВС Канівського ДВС Головного ТУЮ перебуває зведене виконавче провадження по ОСОБА_3. Поскільки у відповідача наявна заборгованість по декільком виконавчим провадженнях, зокрема і по сплаті аліментів, то в першу чергу погашалась заборгованість по сплаті аліментів, а вже потім по всіх інших виконавчих провадженнях.

Стаття 129 Конституції України передбачає, що одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Положеннями частин першої-третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої, третьої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Грошові зобовязання охоплюють усі сфери суспільного життя і виникають насамперед у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц), у якій ОСОБА_5 Верховного Суду зазначила про необхідність відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

У звязку зі стягненням на підставі рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22.07.2014 року № 697/1160/13-ц з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації замість її частки у праві спільної власності у розмірі 198909,50 грн. ,судового збору у розмірі 3327,40 грн., витрат на оплату правової допомоги в сумі 4835,00 грн., на проведення судової експертизи в розмірі 11604 грн. між сторонами виникло грошове зобовязання. При цьому іншого не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань (в даному випадку нормами сімейного законодавства).

Невиконання такого грошового зобовязання, що виникло між сторонами на підставі рішення суду, зумовлює застосування положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Саме до цього зводиться правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс-15 (про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних за невиконання рішення суду про стягнення компенсації частки права власності у нерухомості).

Позивачем з урахуванням уточнених позовних вимог, здійснений розрахунок індексу інфляції в розмірі 168701,78 грн. та трьох процентів річних в розмірі 41110,36 грн. за період з серпня 2014 року по липень 2017 рок на суму боргу 218675,90 грн., з 1 серпня 2017 по 31 серпня 2017 на суму боргу 154000,08 грн., з 01 вересня 2017 року по 30 вересня 2017 року на суму боргу 124000,08 грн, з 01 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2017 року на суму боргу 126050,72 грн, з 01 листопада 2017 по 30 квітня 2018 року на суму боргу 99515,65 грн. (а.с. 137).

При проведенні розрахунку індексу інфляції та трьох процентів річних позивачем не враховано, що рішення суду від 22.07.2014 року, на підставі якого між сторонами виникло грошове зобовязання, було оскаржене в апеляційному порядку, і набрало законної сили 23.09.2014 року після його перегляду апеляційним судом. Отже, грошове зобовязання між сторонами виникло не з моменту ухвалення рішення, а з моменту набрання ним законної сили, тобто з 23.09.2014 року. Тому розрахунки слід здійснювати, беручи до уваги саме цю дату.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач почав сплачувати заборгованість по даному рішенню суду тільки після звернення до суду позивачем, а саме у серпні 2017 року. Розмір заборгованості станом на 01.08.2017 року становив 154000,08 грн., станом на 01.09.2017 року 124000,08 грн., станом на 01.10.2017 року 126050,72 грн, станом на 17.10.2017 року 111073,98 грн., станом на 30.10.2017 року 99515,65 грн. Станом на 11.06.2018 року залишок боргу 95879,29 грн.

Таким чином, залишок заборгованості за виконавчим листом про стягнення з ОСОБА_3 грошової компенсації за частки у праві спільної власності становить 95879,29 грн.

Суд бере до уваги розрахунок позивача щодо інфляційних витрат за період з вересня 2014 року по квітень 2018 року, без врахування інфляційних витрат за серпень місяць 2014 року. Тобто сума інфляційних витрат за період з вересня 2014 року по квітень 2018 року підлягає до стягнення з відповідача в розмірі : 168701,78 грн. - 1749,40 грн. = 166952,38 грн.

Суд не погоджується з розрахунком 3% річних наданим позивачем, в звязку з цим провів власний розрахунок.

Три проценти річних від простроченої суми за період з 23 вересня 2014 року по 30 квітня 2018 року (включно) становлять 21233,79 грн., виходячи з наступного розрахунку:

за період з 23.09.14 по 31.07.17 = 218675,90 х 3% х1043 дн.х 365 / 100 = 18746,22 грн;

за період з 01.08.17 по 31.08.17 = 154000,08 х 3% х 31 дн.х 365 / 100 = 392,38 грн;

за період з 01.09.17 по 30.09.17 = 124000,08 х 3% х 30 дн.х 365 / 100 = 305,75 грн;

за період з 01.10.17 по 16.10.17 = 126050,72 х 3% х 16 дн.х 365 / 100 = 165,76 грн;

за період з 17.10.17 по 29.10.17 = 111073,94 х 3% х 13 дн.х 365 / 100 = 118,68 грн;

за період з 30.10.17 по 30.04.18 = 99515,65 х 3% х 184 дн.х 365 / 100 = 1505,00 грн.

Що стосується клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне.

Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобовязання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення.

Такий правовий висновок висловлений в постанові Верховного суду України від 19.10.2016 р. у справі № 6-2129цс16.

В звязку з тим, що відповідачем заборгованість не погашена в повному обсязі, а також враховуючи ті обставини, що відповідач сплатив частину боргу ОСОБА_1І 30.10.2017 року , потім 18.05.2018 року, чим фактично вчинив дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, що відповідно до ст. 264 ЦК України свідчить про переривання строку позовної давності, клопотання про застосування строку позовної давності до задоволення не підлягає.

Таким чином, у звязку з неналежним виконанням ОСОБА_3 грошового зобовязання згідно рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22.07.2014 року, порушується право ОСОБА_1 на одержання компенсації , тому з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати у сумі 166952,38 грн. та три проценти річних у сумі 21233,79 грн.

Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми процентів та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню.

Частина перша статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Тому понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 11, 509, 526, 530, 625 Цивільного кодексу України, керуючись статтями 4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 259, 263-265, 268, 273, ЦПК України,суд-

УХВАЛИВ :

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми процентів та інфляційних витрат - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, проживаючої за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4, інфляційні втрати в розмірі 166952,38 грн., 3% річних в розмірі 21233,79 грн. та судові витрати в розмірі 1882,02 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22.01.2019 року.

Головуючий підпис ОСОБА_6

з оригіналом згідно: оригігінал зберігається в матеріалах справи № 697/1484/17

Головуючий Г . С . ОСОБА_6