ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/2381/17 Номер провадження 22-ц/814/244/19Головуючий у 1-й інстанції Левицька Т.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Кузнєцової О.Ю., Пилипчук Л.І.

секретар: Радько О.М.

за участі представника позивача - адвоката ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, державного нотаріуса Градизької державної нотаріальної контори Глобинського району Полтавської області Захарової О.Д., третьої особи - Глобинської державної нотаріальної контори, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, державного нотаріуса Градизької державної нотаріальної контори Глобинського району Полтавської області Захарової О.Д., третьої особи - Глобинської державної нотаріальної контори, - про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що вона є донькою ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Її батькам: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності належить квартира в АДРЕСА_1 - по 1/2 частині кожному.

10 серпня 2007 року її батьком, ОСОБА_7, було складено заповіт на її ім'я, який посвідчено приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу Люба Ж.М. та зареєстровано в реєстрі за №2255.

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року її батько - ОСОБА_7, - помер. Під час оформлення спадщини вона дізналася, що дружина батька - ОСОБА_3, також подала заяву про прийняття спадщини після його смерті, згідно складеного на її ім'я 02 червня 2016 року заповіту, посвідченого державним нотаріусом Градизької державної нотаріальної контори Глобинського району Полтавської області Захаровою О.Д.

Мотивуючи тим, що складення оспорюваного заповіту не відповідало внутрішній волі ОСОБА_7, оскільки напис і підпис на вказаному заповіті значно відрізняється від дійсного почерку спадкодавця, що свідчить, на її думку, про підробку напису, виконаного від його імені на оспорюваному заповіті.

Виходячи з наведених обставин, з посиланням на норми ст. ст. 203, 215 ЦК України, позивач просила визнати заповіт ОСОБА_7, складений на користь ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Градизької державної нотаріальної контори Глобинського району Полтавської області Захаровою О.Д., реєстровий номер 612 від 02 червня 2016 року - недійсним.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2018 року позов ОСОБА_5 - задоволено. Визнано заповіт ОСОБА_7, складений на користь ОСОБА_3 від 02 червня 2016 року, посвідчений державним нотаріусом Градизької державної нотаріальної контори Глобинського району Полтавської області Захаровою О.Д., зареєстрований в реєстрі за №612 - недійсним. Вирішено питання про судові витрати. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що висновком судово-почеркознавчої експертизи підтверджено, що рукописний текст та підпис в оскаржуваному заповіті від імені заповідача виконано не ОСОБА_7, а іншою особою, тому немає правових підстав вважати про наявність волевиявлення спадкодавця на вчинення вказаного правочину, а відтак заповіт підлягає визнанню недійсним.

Не погодившись з даним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірний заповіт підписано особисто спадкодавцем, а висновки суду про взяття ним до уваги лише певної частини висновку почеркознавчої експертизи є необгрунтованими та суперечать іншим обставинам. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та проце-суального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, відповідач просила рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. При цьому вказувала на те, що суд не в повному обсязі надав оцінку кожному її доводу і аргументу, які вона та її представник наводили на підтвердження підстав щодо заперечення позовних вимог та не зазначив про те, з яких мотивів він не приймає їх до уваги.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 учасниками справи не надавався.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що спадкодавець ОСОБА_7 є батьком позивача - ОСОБА_5. Батькам позивача - ОСОБА_5: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 - по 1/2 частині кожному, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28 грудня 2004 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а. с. 11/. 10 серпня 2007 року ОСОБА_7 було складено заповіт, відповідно до якого належну йому на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, заповів своїй дочці - ОСОБА_5 Цей заповіт посвідчений приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу Люба Ж.М. та зареєстровано в реєстрі за №2255 /а. с. 9/. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 - помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, повторно виданим Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 21 лютого 2017 року /а.с. 6/. В ході оформлення спадкових прав ОСОБА_5 дізналася про існування заповіту від 02 червня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Градизької нотаріальної контори Глобинського району Полтавської області Захаровою О.Д.,зареєстрованого в реєстрі за №612, відповідно до якого ОСОБА_7 усі свої права та обов'язки, які належать йому на момент складання заповіту, а також все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті, на що він за законом матиме право, заповів дружині - ОСОБА_3 /а. с. 10/. Вказаний заповіт оспорюється позивачем. Підставами визнання заповіту від 02 червня 2016 року недійсним, ОСОБА_5 зазначала те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало внутрішній волі ОСОБА_7, оскільки цей заповіт він не підписував. Згідно зі ст. 1233 та ч. 2 ст. 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними, зокрема є заповіти, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Під час розгляду даної справи, з метою встановлення волевиявлення заповідача на момент складення заповіту, ухвалою суду першої інстанції від 03 квітня 2018 року було призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Полтав-ського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експериз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса. На дослідження експертам надано оригінал спірного заповіту від 02 червня 2016 року, оригінал заповіту від 10 серпня 2007 року, а також документи, які містять вільні зразки почерку та підписів ОСОБА_7 Згідно з висновком №885 судово-почеркознавчої експертизи від 05 червня 2018 року, рукописний текст від імені ОСОБА_7 на заповіті від 02 червня 2016 року у графі «Підпис» виконаний: - не тією особою, якою виконані зразки почерку групи №1, (заповіт від 10 серпня 2007 року; зошит за 2007 рік із почерком ОСОБА_7; патолого-анатомічна конференція №5 від 23 травня 2003 року; патолого- анатомічна конференція №7 від 10 липня 2003 року; патолого-анатомічна конференція №6 від 04 червня 2003 року; патолого-анатомічна конфе-ренція №9 від 24 вересня 2003 року; патолого-анатомічна конференція №3 від 18 березня 2003року; патолого-анатомічна конференція №8 від 20 серпня 2003 року; патолого-анатомі-чна конференція №10 від 30 жовтня 2003 року; патолого-анатомічна конференція №4 від 27 травня 2003 року; патолого-анатомічна конференція №11 від 03 грудня 2003 року; протокол розтину №24 від 07 травня 2003 року, протокол розтину №14 від 27 лютого 2003 року; протокол розтину №65 від 21 листопада 2003 року; витяг із посадових прав та обов'язків; витяг із узагальнення); - але тією особою, якою виконаний зразок почерку групи №2 (згода на збір та обробку персональних даних від 06 листопада 2014 року). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодер-жання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За нормами ч. ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Загальні вимоги до форми заповіту визначені статтею 1247 ЦК України, відповідно до частини другої якої заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Частиною 2 ст. 1257 ЦК України визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Суд першої інстанції врахував зазначені норми матеріального права та дійшов правильного висновку, що висновком експертизи, яка проведена у цій справі на підставі ухвали суду, встановлено, що підпис у спірному заповіті виконаний не спадкодавцем, а іншою особою, тобто волевиявлення заповідача було відсутнє. Судом правомірно враховано висновок експерта в частині, згідно якої рукописний текст від імені ОСОБА_7 на заповіті від 02 червня 2016 року у графі «Підпис» виконаний не тією особою, якою виконані зразки почерку групи №1. При цьому суд виходив з того, що медична документація, яка відносяться до групи №1 зі зразками почерку ОСОБА_7, надана для експертного дослідження незацікавленою особою -Глобинською ЦРЛ; складення заповіту від 10 серпня 2007 року особисто ОСОБА_7 - сторонами не оспорюється, відповідач ОСОБА_3 повідомляла суду, що їй було відомо про існування вказаного заповіту та його складення ОСОБА_7 на користь дочки. В той же час до групи №2 відноситься лише один документ -згода на збір та обробку персональних даних від 06 листопада 2014 року, наданий відповідачем ОСОБА_3, яка є заінтересованою особою і щодо якого існують сумніви відносно виконання підпису у ньому особисто ОСОБА_7 Вказний документ не скріплений печаткою відповідальної особи. З урахуванням наведеного, суд вважав встановленим факт, що зразки почерку №1 виконані особисто ОСОБА_7 В свою чергу, посилання відповідача на недопустимість висновку експерта №885 від 05 червня 2018 року, в зв'язку з тим, що в ньому не враховано можливість фізіологічних змін почерку ОСОБА_7 внаслідок його захворювань та в зв'язку з тим, що рукописний текст здійснено ОСОБА_7лівою рукою, - не можуть бути взяті до уваги, оскільки для проведення судової почеркознавчої експертизи, судом направлялися в експертну установу матеріали цивільної справи №27/2381/17, в яких міститься інформація щодо перенесених ОСОБА_7 захворювань, до того ж висновок експерта є мотивованим, містить відпо-віді на поставлені питання та не викликає сумніву у його правильності. Окрім того, судом роз'яснювалися сторонам положення ст. ст. 12, 81 ЦПК України, однакмотивованих клопотань відповідача, з урахуванням наведених вище обставин, про призначення комплексної, додаткової чи повторної експертизи, як у районному суді, так і в суді апеляційної інстанції, -не надходило. Таким чином, оскільки рукописний текст від імені ОСОБА_7 на заповіті від 02 червня 2016 року у графі «Підпис» виконаний не тією особою, якою виконані зразки почерку групи №1, тобто не ОСОБА_7, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний заповіт по відображенню дійсного волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном не відповідає вимогам закону.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності висновків місцевого суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування - не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Кузнєцова О.Ю.

Пилипчук Л.І.