Постанова

Іменем України

05 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 195/1200/18

провадження № 61-17139св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Юрій Валентинович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня

2019 рокуу складі судді Кондус Л. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2019 року у складі колегії суддів:

Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

08 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 у зв`язку із зловживанням спиртними напоями протягом багатьох років, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть від 20 березня 2018 року № 60.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 6,070 га, розташованої на території Володимирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області та належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі Державного акта від 15 серпня 2002 року серія III - ДП № 130932.

ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за законом після смерті свого батька, інших спадкоємців за законом немає.

Після смерті ОСОБА_3 з`ясувалось, що зникли його документи, а саме паспорт, ідентифікаційний код та державний акт про право власності на земельну ділянку, у зв`язку з чим 19 березня 2018 року позивач звернулась з відповідною заявою до Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області. Згодом паспорт їй приніс мешканець села.

01 квітня 2018 року ОСОБА_1 дізналась, що оригінал державного акта на землю знаходиться в ОСОБА_2 , якому її батько заповів дану земельну ділянку.

28 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю. В. з заявою про прийняття спадщини, який також усно повідомив їй, що існує заповіт. Позивач переконана, що відповідач скористався тим, що її батько зловживав спиртними напоями, адже сусіди їй повідомили, що відповідач ОСОБА_2 декілька разів привозив її батькові алкогольні напої, після чого в нетверезому стані відвозив його до нотаріуса. Позивач зазначила, що у її батька крім неї та її мами ОСОБА_4 нікого не було. Саме вони доглядали його та піклувались про нього, адже останнім часом внаслідок щоденного зловживання спиртними напоями,

ОСОБА_3 часто хворів та знаходився у безпорадному стані. Лише на початку 2018 року вони декілька разів викликали йому швидку, а у вересні 2017 року він лежав у Томаківській центральній лікарні з гострою виразкою шлунку з кровотечею, яка розвилась внаслідок зловживання неякісними спиртними напоями. Її батько ніколи не збирався ні на кого оформлювати заповіт, адже він щодня тільки думав про те, де та як дістати алкоголь.

23 травня 2018 року позивач звернулася до Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого статтею 190 КК України, а саме щодо заволодіння останнім, шляхом обману та зловживання довірою, земельною ділянкою її батька. Проте, 08 червня 2018 року Томаківським ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області її повідомлено, що між нею та ОСОБА_2 вбачаються цивільно-правові правовідносини, які необхідно розглядати в приватному порядку в суді.

Спірна земельна ділянка була єдиним джерелом доходу позивача, оскільки вона одна виховує малолітню дитину та не працює, а тому фактично існувала за рахунок орендної плати за цю земельну ділянку.

Позивач зверталась до нотаріуса Корнієнка Ю. В. з метою ознайомитись зі змістом заповіту, проте отримала відмову з обґрунтуванням, що така інформація та документи можуть бути витребувані лише судом. Тому їй не відомо де та коли посвідчувався цей заповіт та позбавлена можливості перевірити чи справді в цьому заповіті підпис її батька.

ОСОБА_1 , посилаючись на те, що її батько, якщо і підписував заповіт на ім`я відповідача, то його волевиявлення не було вільним та не відповідало його волі, адже він був залежним від алкоголю і за алкоголь міг піддатись волі відповідача, а тому просила визнати заповіт недійсним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області

від 18 січня 2019 рокув задоволенні позовних вимог

ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскаржуваний заповіт за формою, порядком його посвідчення, відображенням дійсного волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном відповідає вимогам закону. На підтвердження підстав його недійсності позивачем належних та допустимих доказів не надано.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області

від 18 січня 2019 рокузалишено без змін.

Постанова суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. В порушення вимог статті 81 ЦПК України, ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які б дозволяли стверджувати про те, що оскаржуваний заповіт був складений без особистого вільного волевиявлення заповідача і це волевиявлення не відповідало його волі. Посилання в апеляційній скарзі на те, що нотаріус не міг встановити обсягу цивільної дієздатності

ОСОБА_3 , оскільки у нього не було паспорта, належними та допустимими доказами не підтверджені.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі:

11 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області

від 18 січня 2019 рокута постанову Дніпровського апеляційного суду

від 10 липня 2019 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що волевиявлення ОСОБА_3 на складання заповіту не було вільним, а відповідач скористався залежністю ОСОБА_3 від алкоголю, що підтверджується медичними документами та свідками. Крім того, ОСОБА_2 возив ОСОБА_3 до нотаріуса, що також свідчить про відсутність всіх ознак добровільного волевиявлення та порушення таємниці заповіту.

Суди попередніх інстанцій не дослідили та не зробили необхідних висновків щодо обставин відсутності паспорту у ОСОБА_3 на момент посвідчення заповіту, про що свідчить відсутність у нотаріальній справі копії паспорта ОСОБА_3 та відсутність відомостей про паспортні дані у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. У тексті заповіту також відсутня дана інформація. А тому нотаріус не міг встановити обсяг цивільної дієздатності ОСОБА_3 без паспорту.

Судами попередніх інстанцій не досліджені докази у справі, які свідчать про вчинення між померлим ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 удаваного правочину, а саме під виглядом заповіту укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення.

Судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про допит нотаріуса як свідка, оскільки позивачем було заявлено інше клопотання, а саме про обов`язкову явку нотаріуса у судове засідання для надання пояснень в якості третьої особи щодо відсутності паспорту заповідача. Апеляційним судом не розглянуто даних доводів апеляційної скарги.

Доводи інших учасників справи:

У листопаді 2019 року приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю. В. подав до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку відзив, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи

№ 195/1200/18 з Томаківського районного суду Дніпропетровської області.

У листопаді 2019 року матеріали цивільної справи № 195/1200/18 надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

12 березня 2018 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю. В., на користь ОСОБА_2 , якому заповів належну йому земельну ділянку площею 6,070 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Володимирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області.

Право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ДП

№ 130932, виданого 15 серпня 2002 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

ОСОБА_1 є донькою померлого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Воля це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Згідно зі статтею 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою

статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності.

Підставами недійсності заповіту ОСОБА_1 зазначала, що волевиявлення її батька не було вільним та не відповідало його волі, адже він був залежним від алкоголю.

В той же час суди встановили, що в оспорюваному заповіті міститься підпис заповідача та здійсненим ним напис, а саме: «прочитаний мною особисто голос», а у тексті заповіту зазначено: місце, дата складання заповіту, число, місяць, рік народження ОСОБА_3 , ідентифікаційний код. Заповідачу роз`яснено зміст статей 1233-1236, 1241, 1307 ЦК України. Заповіт прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_3 та власноручно ним підписаний у присутності приватного нотаріуса Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю. В. Також у заповіті зазначено, що заповіт записаний нотаріусом зі слів

ОСОБА_3 , особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено.

Вирішуючи спір, суди виходили із того, що заповіт відповідає вимогам чинного законодавства. Клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи позивач у судах першої та апеляційної інстанцій не заявляла.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням вказаних вимог закону, суди попередніх інстанцій, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, врахувавши показання свідків, встановивши, що оскаржуваний заповіт відповідає вимогам статі 1247 ЦК України, доказів, що могли б ставити під сумнів дієздатність померлого ОСОБА_3 на момент підписання заповіту позивачем не надано, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивачем не доведено, що в момент складання заповіту волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що нотаріус не міг встановити обсяг цивільної дієздатності ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю в останнього паспорта на момент посвідчення заповіту та доводи щодо відсутності у заповідача волевиявлення на складання заповіту є недоведеними та спростовуються сукупністю наявних у справі доказів, яким суди попередніх інстанцій дали належну оцінку, обґрунтовані висновки щодо оцінки яких виклали в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.

Доводи заявника про те, що судом першої інстанції не розглянуто клопотання ОСОБА_1 про обов`язкову явку нотаріуса для надання пояснень та безпідставно відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про допит нотаріуса як свідка, яке вона не заявляла, Верховний Суд, враховуючи положення частини другої статті 410 ЦПК України, а також те, що в матеріалах справи містяться письмові пояснення нотаріуса, не вважає дані доводи заявника правовою підставою для скасування судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Верховний Суд відхиляє посилання заявника на те, що судами попередніх інстанцій не досліджені докази у справі, які свідчать про вчинення між померлим ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 удаваного правочину, оскільки дані підстави позову не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Визначений статтею 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції визначені статтею 367 ЦПК України, за змістом якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За таких обставин апеляційний суд правильно не розглядав зазначені вимоги і наведені у їх обґрунтування доводи, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції при вирішенні справи по суті.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу

ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Щодо судових витрат:

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області

від 18 січня 2019 рокута постанову Дніпровського апеляційного суду

від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко