Провадження №22-ц/812/152/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 січня 2019 року м. Миколаїв

справа № 487/3065/15-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 30 листопада 2018 року суддею Павловою Ж.П у приміщенні цього суду, повний текст ухвали складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Заводський ВДВС) про повернення виконавчого документа.

ОСОБА_1 зазначала, що 22 лютого 2016 року Заводським районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист № 487/3065/15-ц на виконання рішення цього суду про стягнення з ОСОБА_3 на її користь 27802 грн. 96 коп. збитків від інфляції та трьох процентів річних в сумі 622 грн. 43 коп. За даним виконавчим листом було відкрито виконавче провадження № 50312018, однак стягнення з боржника не проводилось, а 24 вересня 2018 року головним державним виконавцем Заводського ВДВС було винесено постанову про повернення їй вказаного виконавчого листа на підставі п. 4 ч. 1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилаючись на те, що відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» вона звільнена від сплати авансування витрат виконавчого провадження, просила визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Заводського ВДВС Буділовської О.О. про повернення виконавчого документа стягувачу від 24 вересня 2018 року та повернути виконавчий лист до виконавчої служби.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2018 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати ухвалу суду і постановити нову, про задоволення її скарги. Вказувала, що судом вірно зазначено, що як інвалід 1-ї групи вона звільнена від сплати авансування додаткових витрат, проте безпідставно не прийнято до уваги, що про її інвалідність державному виконавцю Буділовській О.О. буле відомо, але остання намисно не приєднала до матеріалів виконавчого провадження посвідченя ОСОБА_1

У відзиві на апеляційну скаргу Заводський ВДВС, посилаючись на безпідставність апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, але зазначав про незгоду з висновком суду першої інстанції про те, що стягувачі-інваліди першої групи звільняються від сплати додаткового авансування витрат виконавчого провадження, в зв'язку з чим просив змінити мотивувальну частину цієї ухвали, але апеляційну скаргу не подавав.

Перевіривши законність і обгрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року, яким частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, з боржника ОСОБА_3 стягнуто на користь стягувача ОСОБА_1 збитки від інфляції в сумі 27802 грн. 96 коп. та три проценти річних в сумі 622 грн. 43 коп., а також 481 грн. 82 коп. судового збору. 22 лютого 2016 року на виконання цього рішення видано виконавчий лист № 487/3065/15-ц. 1 березня 2016 року у Заводському ВДВС відкрито виконавче провадження з примусового виконання цього виконавчого документу, яке 9 березня 2016 року приєднане до зведеного виконавчого провадження відносно одного боржника - ОСОБА_3

За матеріалами виконавчого провадження вбачається, що 15 червня 2017 року державним виконавцем здійснено опис та арешт ? частки квартири АДРЕСА_1, що належить боржнику. Постановою державного виконавця від 28 липня 2017 року призначено суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні з метою проведення оцінки арештованого майна, вартість послуг якого визначена в розмірі 1500,00 грн. згідно рахунку 368/07-17 від цієї ж дати. З метою оплати послуг суб'єкта оціночної діяльності 16 серпня 2017 року та 2 лютого 2018 року головним державним виконавцем Буділовською О.О. на адресу стягувача ОСОБА_1 направлено пропозиції про здійснення авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій в розмірі 1500грн., які адресатом не були отримані (т. 2 а.с.76, 78). 9 липня 2018 року державним виконавцем повторно направлено пропозицію про здійснення авансування витрат на проведення вищевказаних виконавчих дій (а.с. 79 том 2)

6 серпня 2018 року стягувачем було подано заяву щодо відмови від сплати додаткового авансового внеску, зокрема, з підстав того, що згідно статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» особи з інвалідністю І групи звільнені від сплати будь-якого авансового внеску (т. 2 а.с.80).

Постановою головного державного виконавця Буділовської О.О. від 24 вересня 2018 року виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 збитків від інфляції в сумі 27802 грн. 96 коп. та трьох процентів річних в сумі 622грн.43коп. на користь ОСОБА_1 повернуто стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», так як стягувач не здійснила авансування витрат виконавчого провадження, передбачених ст. 43 цього Закону, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення виконавчого документа (а.с. 82 том 2)

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невідємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов'язання адміністративних органів виконувати рішення (пункт 41 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов'язкове судове рішення залишалось невиконаним стосовно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід'ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Разом із тим, за положеннями частини 2 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягувач, який є особою з інвалідністю 1 групи, звільняється від сплати авансового внеску.

Звільнення таких стягувачів, які потребують соціальної підтримки, від сплати авансового внеску гарантує таким особам дотримання їх права на доступ до суду, завершальною стадією якого є виконавче провадження, що відповідає статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом частини 1 статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника, авансового внеску стягувача та стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Таким чином вищенаведеною нормою Закону визначено, що при примусовому виконанні судового рішення за рахунок стягувача оплачується тільки авансовий внесок, усі інші витрати здійснюються за рахунок боржника. А тому, передбачений ч. 1 ст. 43 Закону України «Про виконавче провадження» обов'язок стягувача на вимогу виконавця додатково здійснити авансування витрат, які перевищують авансовий внесок, у випадку необхідності виконання дій, що потребують додатково фінансування, не є окремо визначеними витратами, які здійснюються за рахунок стягувача, а є авансовим внеском, що збільшений у розмірі за рахунок додаткових витрат.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що кожен стягувач зобов'язаний здійснювати авансування витрат на проведення виконавчих дій по виконанню рішення, винесеного на його користь, окрім випадків коли згідно закону він звільнений від сплати авансового внеску.

За такого, висновок суду першої інстанції про те, що особи з інвалідністю І групи звільняються від сплати додаткового авансування витрат виконавчого провадження, відповідає вищенаведеним вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та усталеній практиці Європейського суду з прав людини.

З огляду на викладене, не можуть бути прийняті до уваги посилання Заводського ВДВС у відзиві на апеляційну скаргу, що звільнення осіб з інвалідністю 1-ї групи від сплати коштів на додаткове авансування витрат виконавчого провадження Законом не встановлено.

Також не заслуговують на увагу доводи Заводського ВДВС про те, що кошторисом на 2018 рік оплата послуг суб'єктів оціночної діяльності з виготовлення звітів про оцінку майна, крім як за рішеннями де стягувачем визначено державу, не передбачена, оскільки це не є підставою для покладення обов'язку зі сплати додаткового авансування витрат виконавчого провадження на стягувачів, які законом звільнені від сплати авансових внесків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, надаючи відповідь на пропозицію про авансування додаткових витрат на організацію та проведення виконавчих дій зазначала, що інваліди першої групи звільняються від сплати будь-якого авансового внеску (т. 2 а.с. 80). Проте, її заява не містить посилань на те, що вона є особою з інвалідністю першої групи, та до заяви не були прикладені документи на підтвердження даних обставин.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що такий документ нею було надано державному виконавцю разом із відповіддю на пропозицію про авансування додаткових витрат, але державний виконавець його знищив, належними та достатніми доказами не доведені. Так, досліджені судом апеляційної інстанції матеріали зведеного виконавчого провадження не містять копії документа про інвалідність стягувача, а у відповіді ОСОБА_1 на пропозицію про авансування додаткових витрат не зазначено, що дана заява була подана із додатком (зокрема, копією відповідного посвідчення).

Також не можуть бути прийняті до уваги посилання апеляційної скарги на те, що про факт інвалідності стягувача державний виконавець Буділовська О.О. повинна була знати, так як про це було зазначено у позовній заяві ОСОБА_1 до Заводського ВДВС в особі начальника відділу - Романчука С.М. та державного виконавця - Буділовської О.О. про визнання їх бездіяльності у зв'язку із невиконанням судового рішення неправомірною та стягнення шкоди (як підстава для звільнення позивача від сплати судового збору).

Так, припущення ОСОБА_1 про обізнання суб'єкта оскарження щодо її інвалідності не доводить факту належного повідомлення - з наданням підтверджуючих документів - стягувачем державному виконавцю про такі обставини.

Таким чином, враховуючи факт відмови ОСОБА_1 здійснити авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 Закону «Про виконавче провадження», та ненадання при цьому державному виконавцю документів на підтвердження звільнення стягувача від сплати таких авансових витрат, державний виконавець Заводського ВДВС Буділовська О.О. обгрунтовано винесла постанову від 24 вересня 2018 року про повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Встановивши викладені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1

Разом із тим, відповідно до ч. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» вищевикладене не позбавляє ОСОБА_1 права повторно пред'явити виконавчий документ до виконавння (протягом строків, встановлених ст. 12 цього Закону).

Посилання апеляціної скарги на порушення суом першої інстанції вимог процесуального закону в зв'язку із винесенням ухвали про відкриття виконавчого провадження є безпідставними, оскільки такої ухвали суд не постановлював.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 451 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м .Миколаєва від 30 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 22 січня 2019 року