КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа 754/909/19

05 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Саламон О.Б., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, стягнення компенсації, -

в с т а н о в и в:

21 січня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, стягнення компенсації вартості майна .

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі, проте спільне життя не склалося й збереження шлюбу є неможливим.

Вказувала, що вона та відповідач є батьками сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час син проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач надає допомогу на утримання сина нерегулярно та в недостатньому розмірі, при цьому він має високий дохід та спроможний сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 5 000 грн. щомісячно.

Посилалася також на те, що за час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуто у власність автомобіль «Мітсубіші», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який оформлено на ім`я відповідача та перебуває у його користуванні, тому на підставі ст.ст. 60,70 СК України вважала, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та їх частки є рівними.

З урахуванням ст. 71 СК України, якою визначено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя та, з урахуванням факту користування спірним автомобілем відповідачем, вважала, що має право на компенсацію половини вартості спільного майна в розмірі 175 850 грн., оскільки ринкова вартість автомобіля становить 351 700 грн.

З огляду на зазначене просила суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , який було зареєстровано 28.08.2012 року у відділі РАЦС Деснянського РУЮ у м. Києві, актовий запис №966;

стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно із щорічною індексацією, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до суду і до повноліття дитини;

поділити спільне майно подружжя в натурі, виділивши у власність відповідача автомобіль «Мітсубіші», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

стягнути з ОСОБА_1 на її користь 175 850 грн. в якості компенсації половини вартості спільного майна подружжя.

В ході розгляду справи було встановлено, що без згоди позивачки спірний автомобіль було продано відповідачем його матері ОСОБА_4 , у зв`язку з чим позивачкою було уточнено позовні вимоги, а саме виключено вимогу про поділ спільного майна подружжя в натурі, виділивши у власність відповідача автомобіль «Мітсубіші», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Ураховуючи викладене позивачка просила суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , який було зареєстровано 28.08.2012 року у відділі РАЦС Деснянського РУЮ у м. Києві, актовий запис №966;

стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно із щорічною індексацією, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до суду і до повноліття дитини;

стягнути з ОСОБА_1 на її користь 175 850 грн. в якості компенсації половини вартості автомобіля, придбаного під час шлюбу і відчуженого без її згоди відповідачем .

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, стягнення компенсації задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 28.08.2012 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 966.

Стягнуто з ОСОБА_1 на корить ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3 000 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з 21.01.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію половини вартості транспортного засобу «Мітсубіші», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в розмірі 175 850 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2 526, 90 грн.

В задоволенні інших вимог позову відмовлено.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, стягнення компенсації.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суд з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року в частині стягнення аліментів та поділу майна подружжя в натурі та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову про поділ майна подружжя та про зменшення розміру стягнутих з нього аліментів на утримання дитини до 1500,00 грн. щомісячно. Також просить залишити без змін рішення суду в частині розірвання шлюбу.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не було досліджено всіх обставин, які мають істотне значення для справи, а висновки суду в частині вирішення вимог про стягнення аліментів та поділ майна подружжя не відповідають дійсним обставинам справи.

Послався на те, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів 3000,00 грн., які підлягають стягненню з нього щомісячно на утримання сина ОСОБА_3 , є необґрунтованим та завеликим з огляду на його матеріальне становище та матеріальне становище позивачки. Розумним та справедливим розміром аліментів у твердій грошовій сумі буде сума 1500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Вказував на помилковість висновку суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з нього на користь позивачки компенсації за половину вартості спірного автомобіля, який було придбано виключно за його власні кошти, отримані від реалізації автомобіля «Пежо», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належав йому на праві особистої власності. Судом не було враховано, що позивачка за час перебування їх у шлюбі не працювала.

Зазначив, що не погоджується з грошовою оцінкою спірного автомобіля, так як вказаний автомобіль експертом у нього для огляду не витребовувався, технічний стан автомобіля не оцінювався, оцінку здійснено експертом лише за наявними у позивачки копіями документів на автомобіль, а тому вказана оцінка не відповідає дійсній вартості автомобіля на момент її проведення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що апелянт не скористався своїм процесуальним правом на участь у розгляді цієї справи та не надав доказів на підтвердження необґрунтованості її позовних вимог. Зазначає, що відповідач є фізичною особою-підприємцем, здійснює господарську діяльність разом зі своїм батьком в м. Харкові, а тому розмір аліментів, визначений в оскаржуваному рішенні суду, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Доводи апелянта про придбання спірного автомобіля виключно за особисті кошті не підтверджені доказами. Також безпідставними є посилання відповідача на незгоду з наданим нею висновком про вартість транспортного засобу, оскільки такий висновок не було спростовано відповідачем та на вказану обставину відповідач не посилався в суді першої інстанції.

Позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, позивачка подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, відповідач причину своєї неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували в шлюбі, зареєстрованому 28.08.2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 966, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .

Задовольняючи позовну вимогу про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що сім`я сторін фактично розпалась та зберегти її неможливо.

Рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу сторонами не оскаржується та в апеляційному порядку не переглядається.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 20 березня 2013 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві.

Неповнолітній син сторін у справі ОСОБА_3 зареєстрований та проживає разом з матір`ю ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 . Батько ОСОБА_1 проживає окремо від дитини в АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з нього аліментів на утримання сина, ОСОБА_2 посилалася на те, що син ОСОБА_3 проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, відповідач надає допомогу на утримання сина нерегулярно та в недостатньому розмірі, хоча має високий дохід та спроможний сплачувати аліменти в розмірі 5 000 грн. щомісячно.

Задовольняючи частково позовну вимогу про стягнення аліментів, стягуючи з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 3000,00 грн. щомісячно, суд першої інстанції посилався на те, позивачкою не надано суду доказів того, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі 5000,00 грн. щомісячно, як і доказів наявності у нього у власності рухомого та нерухомого майна, грошових коштів. Відповідачем не надано доказів того, що на його утриманні знаходяться інші діти, батьки чи інші особи та доказів того, що він за станом здоров`я не може сплачувати аліменти в більшому розмірі, ніж визначено ст. 181 СК України, а тому з урахуванням найкращих інтересів дитини та її потреб обґрунтованим є розмір аліментів в сумі 3 000 грн. щомісячно, який відповідач спроможний сплачувати.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів, із дотриманням норм процесуального права та вірним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У ст. 51 Конституції України встановлено, що кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї; що державою однаково охороняється як батьківство, так і материнство.

Сімейне законодавство також містить норми, що імплементують вказані принципи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України та ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька.

За змістом ч. 3ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на утримання неповнолітньої дитини сплачуються на користь того з батьків, з ким проживає дитина.

При цьому згідно ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Судом достовірно встановлено, що малолітній син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір`ю ОСОБА_2 та знаходиться на її утриманні. Батько ОСОБА_1 проживає окремо від дитини, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання їх сина, оскільки таким є його обов`язок, як батька, визначений нормами ст.ст. 141, 180, 181 СК України.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 3 статі 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частинами 1,2 ст. 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку . Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що розумним та справедливим є розмір аліментів, що становить 1500 грн. щомісячно та на підтвердження цих доводів посилається на його податкові декларації як платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця за 2017, 2018 роки.

Разом з тим, згідно ч.3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 отримав копію позовної заяви та був належним чином повідомлений про розгляд даної справи, проте своїм процесуальним правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався та докази щодо його можливості сплачувати аліменти лише в розмірі 1500 грн. до суду першої інстанції не подав, поважних причин неподання вказаних доказів до суду першої інстанції не вказав, а тому вказані нові докази не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції та їм не може надаватись відповідна правова оцінка.

Суд першої інстанції вірно зазначив в рішенні про те, що відповідач є працездатною особою, не надав суду доказів про перебування на його утриманні інших дітей, батьків чи інших осіб та доказів того, що він за станом здоров`я не може виконувати свої обов`язки по утриманню дитини в розмірі більшому, ніж визначено ст. 181 СК України.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що визначена судом першої інстанції сума аліментів в розмірі 3000 грн. є необґрунтованою та завеликою, з огляду на матеріальне становище його та позивачки, оскільки на існування вказаних обставин відповідач, який був повідомлений про розгляду справи в суді першої інстанції, не посилався та доказів на їх підтвердження до районного суду не подавав.

Також колегія суддів звертає увагу те, що у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із батьків та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів.

Звертаючись до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідача на її користь компенсації за половину вартості автомобіля, ОСОБА_2 посилалася на те, що за час перебування її у шлюбі з відповідачем ними було набуто у власність автомобіль «Мітсубіші», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який було оформлено на ім`я відповідача, ринкова вартість якого на час подачі позову становила 351700 грн. Після подачі даного позову спірний транспортний засіб було відчужено відповідачем без її згоди на користь його матері ОСОБА_4 , а тому просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за її частку в спільному майні в розмірі 175 850 грн.

Задовольняючи вказану позовну вимогу, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію половини вартості транспортного засобу «Мітсубіші», реєстраційний номер НОМЕР_1 в розмірі 175 850 грн., суд першої інстанції посилався на те, що вказаний автомобіль був придбаний подружжям під час шлюбу, є спільним майном подружжя і відповідачка набула разом з відповідачем права спільної власності на вказане майно. З рахуванням того, що вказаний автомобіль був відчужений відповідачем вже після подання позивачкою вказаного позову, без її письмової згоди, то вона має право на стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі 1/2 частини вартості автомобіля, що у відповідності до висновку ТОВ " Інституту незалежної експертної оцінки`складає суму 175 850 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він зроблений на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів, відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, 04.10.2016 року ними було придбано автомобіль «Мітсубіші», 2008 року випуску, реєстраційний номерАХ2424СМ. Вказаний автомобіль було зареєстровано на праві власності за відповідачем.

Відповідно ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом проаналізовано вищезазначені положення Закону та обґрунтовано зазначено, що оскільки майно придбане сторонами в період зареєстрованого шлюбу, то воно є спільним сумісним майном подружжя та частки подружжя є рівними.

Відповідно до частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 4 ст. 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як зазначено в пункті 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до п. 22 даної Постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 Сімейного кодексу України та ст. 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З відповіді Регіонального сервісного центру в Харківській області від 13.05.2019 року вбачається, згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС, автомобіль «Мітсубіші», 2008 року випуску 23.01.2019 року зареєстровано на ім`я громадянки ОСОБА_4 . Реєстраційній дії здійснені на підставі договору купівлі-продажу №6341/2019/1281198 від 23.01.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець).

У відповідності до Висновку ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки» від 15.01.2019 року ринкова вартість вказаного вище транспортного засобу станом на 15.01.2019 року становить 351 700 грн.

З огляду на те, що спірний автомобіль, який належав на праві спільної сумісної власності сторонам по справі було відчужено відповідачем після подання позивачкою даного позову до суду та за відсутності її згоди на відчуження цього майна, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 має право на стягнення з відповідача ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 1/2 частини вартості автомобіля «Мітсубіші», 2008 року випуску, що відповідно до висновку ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки» від 15.01.2019 року складає 175 850 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний автомобіль було придбано виключно за власні кошти відповідача, які було отримано ним від реалізації автомобіля «Пежо», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належав йому на праві особистої власності, з посиланням на те, що позивачка за час шлюбу не працювала, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4,5) житло, земельна ділянка, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його/її приватизації.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Отже сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.3,4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч.3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 отримав копію позовної заяви та був належним чином повідомлений про розгляд даної справи, проте своїм процесуальним правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався та доказів придбання спірного автомобіля виключно за власні кошти до суду першої інстанції не подавав, поважних причин неподання вказаних доказів до суду першої інстанції не вказав, а тому надані відповідачем до апеляційної скарги нові докази: договір кредиту від 15.07.2011 року, договір поруки від 15.07.2011 року, договір застави транспортного засобу марки "Пежо" від 15.07.2011 року, договір поставки автомобіля "Пежо" від 14.07.2011 року, довідка про зняття заборони відчуження автомобіля "Пежо" від 21.11.2012 року, довідка про відсутність заборгованості за кредитним договором від 26.11.2012 року, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції та їм не може надаватись відповідна правова оцінка.

Крім того, надані відповідачем докази не містять інформації про те, коли та за які кошти відповідачем було відчужено автомобіль «Пежо», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивачка під час шлюбу не працювала, як на підставу для визнання автомобіля «Мітсубіші», 2008 року випуску його особистою власністю, не ґрунтуються на вимогах ч.1 ст. 60 СК України, якими визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тобто вказаною правовою нормою встановлено презумпцію спільної сумісної власності майна придбаного в шлюбі, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). З досліджених судом доказів вбачається, що на час придбання спірного автомобіля "Мітсубіші" 04.10.2016 року, позивачкою здійснювався догляд за малолітнім сином сторін Максимом, 02.03.2013 року, що свідчить про те, що вона не мала самостійного заробітку з поважних причин.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт придбання спірного автомобіля за його особисті кошти й відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про недостовірність грошової оцінки спірного автомобіля на суму 351 700,00 грн., проведеної ТОВ " Інститут незалежної експертної оцінки" 15 січня 2019 року, так як вказана оцінка не відповідає дійсній вартості автомобіля на момент проведення оцінки, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц та в постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі №643/4589/15-ц зроблено правовий висновок про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Позивачкою, на виконання приписів ст.ст.12,81 ЦПК України, на підтвердження дійсної ринкової вартості спірного автомобілю надано суду першої інстанції висновок ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки» від 15.01.2019 року, згідно якого ринкова вартість спірного транспортного засобу станом на 15.01.2019 року становить 351 700 грн.

Відповідачем не було надано суду першої інстанції доказів на спростування висновку ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки» від 15.01.2019 року про те, що ринкова вартість автомобіля складає суму 351 700 грн., зокрема, іншого висновку про вартість вказаного автомобіля, не заявлялось відповідачем і клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи для визначення ринкової вартості спірного автомобіля, а тому суд першої інстанції обгрунтовано послався в рішення на висновок ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки» від 15.01.2019 року, наданий позивачкою.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний автомобіль було відчужено за ціною 47000 грн. правильність висновку суду першої інстанції не спростовують, оскільки вартість спільного майна подружжя на момент його поділу (в даному випадку стягнення компенсації) визначається, виходячи з дійсної ринкової вартості цього майна, а не з вартості автомобіля вказаного в договорі при його відчуженні відповідачем без згоди позивачки , після подання нею вказаного позов та на користь своєї матері .

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що половина коштів від реалізації спірного автомобіля була ним перерахована на користь позивачки, колегія суддів відхиляє, так як відповідачем не надано суду доказів перерахування ним на користь позивачки грошових коштів в сумі 175 850,00 грн., що становить половину вартості відчуженого ним автомобіля. Наявна у виписці з карткового рахунку позивачки інформація про перерахування 23.01.2019 року відповідачем 22512,56 грн. не свідчить про те, що вказані кошти є грошовою компенсацією вартості 1/2 частини спірного автомобіля, цільове призначення вказаного переказу у виписці не зазначено. З наданої виписки вбачається, що відповідачем і раніше періодично здійснювалися перекази грошових сум в різному розмірі на рахунок позивачки.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля в розмірі 175 850 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

В частині задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу рішення суду першої інстанції не оскаржувалося та набрало законної сили.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року

Головуючий: Судді: