ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

03 грудня 2019 року

м. Харків

справа №640/6964/19

провадження № 22-ц/818/5349/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Піддубного Р.М. (суддя - доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державна казначейська служба України, Прокуратура Харківської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2019 року, ухвалене у складі судді Ніколаєнко І.В., -

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого заначив, що 05.02.2014 року слідчим слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області Мар`єнко О.А. йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, відомості про яке було внесено до ЄРДР за № 0000514 06.12.2012 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25.02.2014 року відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці.

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 21.06.2018 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 19.03.2019 року, його визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому ч.1 ст. 187 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю.

Посилаючись на те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та застосування запобіжного заходу у період з 05.02.2014 року по 19.03.2019 року йому було заподіяно моральну шкоду, ОСОБА_1 просив на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди 250 466 гривень 50 коп. та визнати неправомірною бездіяльність прокуратури Харківської області, яка полягає у відсутності належного реагування на порушення його права у вигляді незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 250 466 грн. 50 коп. шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Державної казначейської служби України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування скарги зазначив, що чинним законодавством не передбачено цивільно-правової відповідальності Державної казначейської служби України за неправомірні дії органів досудового слідства, крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на положення п.п. 1, 3, 9 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII, відповідно до яких мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року, а тому дійшов помилкового висновку про те, що застосуванню підлягає розмір мінімальної заробітної плати.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 05.02.2014 року слідчим слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області Мар`єнко О.А. позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 187, ч.2 ст. 296 КК України, відомості про які було внесено до ЄРДР за № 0000514 06.12.2012 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25.02.2014 року відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про застосування щодо ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці.

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 21.06.2018 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 19.03.2019 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому ч.1 ст. 187 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та застосуванням запобіжного заходу позивачу заподіяно моральної шкоди, на відшкодування якої підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України 250 466 грн. 50 коп. виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

У статті 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статтей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР (Закон № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР).

Пунктом 5 статті 3 Закону України № 266/94-ВР передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Суд першої інстанції правильно керувалися тим, що на підставі положень Закону № 266/94-ВР ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили.

Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 року розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2019 року визначено у 4173 гривень.

Оскільки ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 05.02.2014 року до 19.03.2019 року, то розмір відшкодування моральної шкоди становить 250 466 грн. 50 коп.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки зводяться до невірного тлумачення норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 295, 367, 375, 379, 381-383 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2019 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова