ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/4686/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Заява про забезпечення позову або доказів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Мухатаєва Б.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05 липня 2019 року, постановлену у складі судді Ференчук О.В., по цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Держава Україна в особі Московського відділу Державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області, Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05 липня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Держава Україна в особі Московського відділу Державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області, Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Заборонено ОСОБА_1 (інн. НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ), вчиняти певні дії, а саме: проводити будь які будівельні роботи в житловому будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Заборонено ОСОБА_1 (інн. НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) відчужувати житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Заборонено ОСОБА_1 виселяти мешканців житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування скарги зазначено, що застосування вказаних заходів забезпечення позову фактично спрямоване на ускладнення виконання рішення суду у іншій справі про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірний будинок.

Послався на те, що поза увагою суду залишився той факт, що право власності на спірний будинок на час звернення позивача до суду зареєстроване за нею.

Вказано, що суд не з`ясував обставини по справі в повному обсязі, а саме не з`ясував, чи ОСОБА_1 вселений до спірного будинку.

Зазначив, що в реєстрі заборон наявні не скасовані обтяження на спірне майно, накладені в інтересах позивача.

Зауважив, що заява про забезпечення позову була розглянута із порушенням правил територіальної підсудності, оскільки ніхто з відповідачів не проживає та не перебуває на території, що належить до підсудності Московського районного суду.

ОСОБА_2 суду надано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить останню залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Вказала, що невжиття заходів забезпечення може мати наслідком знищення або пошкодження ОСОБА_1 зроблених поліпшень житлового будинку з метою унеможливлення встановлення вартості зроблених поліпшень експертним шляхом. Зазначені дії могли би бути вчиненими у проміжок часу між поданням позовної заяви та постановленням ухвали про призначення експертизи.

Зазначила, що наразі на розгляді Верховного Суду перебуває справа № 643/10217/16-ц, в межах якої вирішується питання про скасування іпотеки відносно житлового будинку АДРЕСА_1 . Окрім цього, іпотека є заходом забезпечення виконання зобов`язання, а позикове зобов`язання між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вже припинилися. Отже, іпотека як перешкода для відчуження спірного житлового будинку може бути скасована до закінчення розгляду справи про відшкодування вартості поліпшень нерухомого майна

Послалась на те, що факт того, що ОСОБА_1 не зареєстрував за собою право власності на житловий будинок не заслуговує на увагу, оскільки останній в будь-який час може зареєструвати право власності на спірний будинок за собою на підставі постанови Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №643/20180/15-ц та вчинити дії, на запобігання вчиненню яких судом першої інстанції постановлено ухвалу про забезпечення позову (відчужити житловий будинок, провести в ньому демонтажні роботи тощо).

Зауважила, що вимога апелянта довести те, що ОСОБА_1 фактично вчиняв дії з виселення мешканців спірного житлового будинку або ж вчиняв інші дії щодо нерухомого майна не ґрунтується на нормах права, оскільки суд при застосуванні заходів забезпечення позову не вирішує спір по суті, а досліджує лише ризики невиконання або утрудненого виконання судового рішення в майбутньому, а також наявність інших можливих перешкод у реалізації особою права на захист. До того ж сам апелянт послався на правову позицію ВС у справі № 331/1013/18 від 03.07.2019, де йдеться про те, що забезпечення позову охороняє матеріально-правові інтереси позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача... Наведене свідчить про те, що забезпечення позову слугує не припиненню недобросовісних дій з боку відповідача, а їх запобіганню (попередженню).

На думку заявниці, застосовані заходи забезпечення позову повністю відповідають вимогам закону.

Вказала, що з урахуванням вивчених документів щодо обсягу проведених будівельних робіт та вартості поліпшень, було з`ясовано, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню сума 1415063 грн, яка є значною, хоча в апеляційній скарзі апелянт чомусь зазначив суму у 141506,3 грн.

Зазначила, що заяву про забезпечення позову було подано за місцем розташування предмета спору.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 адвоката Богомолова О.О., представника ОСОБА_1 адвоката Казарінової А.А., перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як передбачено п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає не у повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено, що до суду надійшла заява ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Держава Україна в особі Московського відділу Державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області, Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області Єремеєв О.А. про забезпечення позову, в порядку, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, а саме - до подання позовної заяви про стягнення з держави шкоди завданої виконавчою службою (внаслідок реалізації майна, яке не належало боржнику і в подальшому було витребувано в неї); про стягнення з ОСОБА_1 (особа за якою визнано право власності на житловий будинок) витрат пов`язаних з поліпшенням житлового будинку (в порядку ч. 6 ст. 376 ч. 4 ст. 390 ст. 1212 ЦК України).

Заяву обґрунтована тим, що вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , необхідно заявнику для виконання в майбутньому судового рішення про відшкодування витрат шляхом стягнення грошових коштів з відповідача ОСОБА_1 , який є власником вказаного будинку. Відчуження ОСОБА_1 будинку призведе до ускладнення проведення експертних досліджень вартості зроблених поліпшень.

З матеріалів заяви про забезпечення позову вбачається, що, у разі подання позовної заяви, предметом спору є грошові кошти у розмірі 708800,00 грн.

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, власником спірного будинку по АДРЕСА_1 станом на 13.05.2019 є ОСОБА_2 .

Проте, як вбачається з матеріалів заяви, власником спірного будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 згідно постанови Веховного суду від 29.05.2019 року у справі 643/20180/15-ц, якою позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 . Московського відділу Державної виконавчої служби м. Харкова ГТУЮ в Х.о., треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про визнання право власності на будинок, зняття арешту, визнання недійсним електронних торгів та скасування результатів електронних торгів, якою вимоги позивача задоволено, та визнано за ОСОБА_1 право власності на зазначений будинок.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції свої висновки обґрунтував тим, що вжиття заходів забезпечення позову буде відповідати меті застосування заходів забезпечення позову, та не буде порушувати прав власника щодо володіння належним йому майном.

Колегія суддів не в повному обсязі погоджується з висновками суду першої інстанції.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно приписів п. 1 ч. 1 та ч. 3 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У ч. 1 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено судам, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

У п. 4 цієї Постанови зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, пропорційність.

У статті 11 ЦПК України надано визначення пропорційності у цивільному судочинстві, згідно до якого суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Колегія суддів вважає доведеним, що між сторонами дійсно виник спір, оскільки доводами апеляційної скарги такі обставини не спростовано.

Посилання ОСОБА_1 не недоведеність необхідності вжиття заходів забезпечення позову, суд відхиляє, оскільки будучи власником спірного майна апелянт має можливість здійснювати по відношенню до нього будь-які дії, що може стати перешкодою для реальної оцінки вартості покращень, які є предметом спору у цій справі.

Суд бере до уваги посилання ОСОБА_2 на правову позицію, сформульовану Верховним Судом у справі № 331/1013/18 у постанові від 03.07.2019, в якій зазначено, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Також суд не вважає обґрунтованим твердження ОСОБА_1 , що з огляду на наявність обтяжень спірного майна, накладеного з інших підстав, відсутні підстави для встановлення аналогічних обтяжень як забезпечення позову у цій справі, оскільки наявні на даний час обтяження нерухомого майна можуть бути скасовані до розгляду цієї справи, що може ускладнити виконання імовірного рішення суду.

Колегія суддів відхиляє твердження ОСОБА_1 про те, що заходи забезпечення є неспівмірними заявленій сумі позову, оскільки доказів на підтвердження таких обставин він не надав суду в порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає надмірним обтяженням встановлення арешту на спірне майно, оскільки такий вид забезпечення виключає можливість його використання.

Забезпечення шляхом заборони виселення мешканців виходить за межі спору, який виник між сторонами, а тому також не підлягає застосуванню.

Висновки районного суду про необхідність вжиття таких заходів забезпечення не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки порушують права ОСОБА_1 як власника спірного будинку.

Таким чином, з урахуванням приписів п. 1 ч. 1 та ч. 3 ст. 150, ч. 2 ст. 151 ЦПК України, з урахуванням змісту спору, про який зазначено у заяві про забезпечення позову, запропоновані заявником на розгляд суду засоби забезпечення позову суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову саме у вигляді заборони відчуження майна та заборони проведення ремонтних робіт.

Доводами скарги такий висновок не спростовано.

З наданого представником ОСОБА_7 . Витягу з реєстру права власності вбачається, що він є власником іншого нерухомого майна, зокрема і житлових квартир, що свідчить про те, що забезпечення позову у цій не впливає на його житлові права.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що заява була розглянута з порушенням прави територіальної юрисдикції, оскільки нормою ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Підсудність заяви про забезпечення позову, поданої до пред`явлення позову, визначена у п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, де зазначено, що заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову.

З огляду на те, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, доводи скарги частково спростовують висновки суду, колегія суддів на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, частково задовольняє апеляційну скаргу та скасовує ухвалу районного суду в частині накладення арешту та виселення мешканців житлового будинку із відмовою у задоволенні заяви в цій частині.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05 липня 2019 року в частині накладення арешту та виселення мешканців житлового будинку скасувати.

В іншій частині ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 листопада 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.