Справа № 136/35/18
Провадження № 22-ц/801/547/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 рокуСправа № 136/35/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів: Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04 січня 2019 року, ухвалене у складі судді Стадник С. І., дата складання повного тексту рішення відсутня, -

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до ТОВ «Прилуцьке» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3847 га (кадастровий номер :03:000:0205), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області.

На підставі договору оренди землі від 12 березня 2014 року, який укладено між ОСОБА_4 та ТОВ «Прилуцьке» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем було зареєстровано право оренди зазначеної земельної ділянки.

Зазначає, що даний договір він не підписував, повноваження на підписання договору від його імені нікому не надавав, а дізнався про нього у травні 2017 року .

Виходячи з наведеного, положень статей 203, 207, 215 ЦК України, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 3,3847 га з кадастровим номером :03:000:0205 від 12 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Прилуцьке», право оренди за яким зареєстроване реєстраційною службою Липовецького районного управління юстиції Вінницької області 13 липня 2014 року, номер запису 6316323.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 04 січня 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним Договір оренди землі від 12.03.2014 року, який укладено між ОСОБА_3 та ТОВ «Прилуцьке» про передачу в оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3847 га (кадастровий номер :03:000:0205), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області та стягнуто з ТОВ «Прилуцьке» на користь ОСОБА_3 судові витрати на проведення судової експертизи в сумі 4 290 грн., а також судовий збір в сумі 640 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено позовні вимоги, оскільки відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи підпис в графі «Орендодавець» договору від 12 березня 2014 року щодо оренди земельної ділянки площею 3,3847 га виконаний не самим ОСОБА_4, а іншою особою, без наслідування почерку ОСОБА_4

Суд також зазначив, що доказів, які б вказували на те, що особа, яка підписала оспорюваний правочин від імені ОСОБА_4 була його представником або ж виконувала підпис з його відома у справі відсутні. Підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності судом не вставнолено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ТОВ «Прилуцьке» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що позивач не мав жодних обєктивних перешкод довідатись про наявність договору оренди земельної ділянки з часу його укладення, натомість за умови розсудливого та добросовісного ставлення до свої прав як власника земельної ділянки могла і повинна була довідатися про порушення своїх прав. Таким чином, на момент звернення позивача у суд з позовом нею було пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

ТОВ «Прилуцьке» обробляє земельну ділянку позивача з 2014 року, позивач отримував і отримує орендну плату, а відтак йому повинно було бути відомо про існування договору оренди землі. Зазначає, що в матеріалах реєстраційної справи до оспорюваного договору оренди землі містяться копії паспорту позивача та державного акту про право власності на земельну ділянку, а відтак позивач повинен був знати , що ці копії надаються з метою укладання договору оренди землі.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивача просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

ОСОБА_4 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3847 га (кадастровий номер :03:000:0205), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області, що підтверджується Державним актом серії ВН №202674 про право власності на земельну ділянку від 17 квітня 2006 року.

12 березня 2014 року ОСОБА_4 уклав з ТОВ «Прилуцьке» договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка 3,3847 га (кадастровий номер :03:000:0205), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області. На підставі зазначеного договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ «Прилуцьке» було зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0205 строком на 5 років.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №3621/3622/18-21 від 08 жовтня 2018 року підпис в графі «Орендодавець» договору від 12 березня 2014 року щодо оренди земельної ділянки площею 3,3847 га виконаний не самим ОСОБА_4, а іншою особою, без наслідування почерку ОСОБА_4

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено свої позовні вимоги, оскільки відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи підпис в графі «Орендодавець» договору від 12 березня 2014 року щодо оренди земельної ділянки площею 3,3847 га виконаний не самим ОСОБА_4, а іншою особою, без наслідування почерку ОСОБА_4

Суд також зазначив, що доказів, які б вказували на те, що особа, яка підписала оспорюваний правочин від імені ОСОБА_4 була його представником або ж виконувала підпис з його відома у справі відсутні. Підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності судом не вставнолено.

Зазначений висновок суду першої інстанції ґрунтується на нормах матеріального права та обставинах справи, з ним погоджується також суд апеляційної інстанції.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково не застосував строки позовної давності, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, так як про порушення свого права він міг дізнатися ще у 2014 році, окрім цього, він отримував у відповідача оренду плату за договором оренди, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Обґрунтовуючи пропуск позивачем строку позовної давності відповідач в апеляційній скарзі посилався на те, що ОСОБА_4 отримував орендну плату у відповідача, а тому міг дізнатися про наявність договору оренди землі у 2014 році.

Проте, такі доводи не приймаються до уваги, оскільки перебіг строку позовної давності починається не з моменту отримання плати за користування земельною ділянкою, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, тобто укладення договору. Оскільки позивачу стало відомо про укладення договору оренди, який він не підписував, у травні 2017 року, то строк позовної давності позивачем не пропущено.

Крім того, підставами позову є не підписання спірного договору оренди землі позивачем, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах, а саме щодо строку договору, тому для правильного вирішення вказаної справи, зокрема у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права. За вказаних обставин особа взагалі не знала про наявність спірного договору оренди землі, адже його не підписувала, тому визначальним є саме момент, коли вона довідалася про порушення свого права. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.

Отже доводи відповідача ґрунтуються виключно на припущеннях, оскільки отримання орендної плати не свідчить про наявність укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки та не є беззаперечним доказом укладення договору оренди земельної ділянки на умовах, визначених в договорі від 12 березня 2014 року, який позивач не підписував.

Про існування оскаржуваного договору позивач дізнався у травні 2017 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є початком перебігу позовної давності.

У розясненнях, викладених у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу судів на те, що виконання чи невиконання сторонами зобов?язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, тому колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04 січня 2019 року у даній справі залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис Т. О. Денишенко

ОСОБА_5 Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Повний текст постанови складено 14 грудня 2019 року.