КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2019 р. Київський Апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду

цивільних справ :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Заришняк Г.М., Рубан С.М.

При секретарі - Гаврюшенко К.О.

Розглянули у відкритому судовому засіданні вприсіщенні Київського апеляційного суду

в порядку спрощеного позовного провадження

цивільну справу за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю «СОБІ»

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою

відповідальністю «СОБІ»

про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з`явилися,

перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2019 р. частково задоволено позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОБІ» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, а саме: стягнуто з ТОВ «СОБІ» на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 102 000 грн. та моральну шкоду в розмірі 200 000 грн., в іншій частині вимог відмовлено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОБІ» на користь держави судовий збір в розмірі 3200 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «СОБІ» просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року та повністю відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивачка є дружиною ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 6, 7/.

ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах з ТОВ «СОБІ», що не заперечувалося відповідачем, а тому не підлягає додатковому доказуванню.

Відповідно до Актів про проведення спеціального розслідування нещасного випадку; про нещасний випадок, складених комісією 17.01.2017р. та затверджених першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Київській області 19.01.2017 р.,-26.06.2016 р. стався нещасний випадок під час дорожньої-транспортної пригоди на автомобільній дорозі А-4 ділянки «Тарнов-Бреско» (Республіки Польща) в кабіні «Renault Ргеmіаm» 410 DХі, д.н.з. НОМЕР_1 .

Причинанещасного випадку: технічна - відповідно до Постанови про припинення розслідування від 22.11.2016 р. прокурора районної прокуратури у м. Бжеско (Польща) АнджеяЛешняка, де зазначено: «Як визначилиексперти на підставіаналізу всьогозібраного доказового матеріалу справита реконструкції виникнення аварії, експерти не бачатьіншої причиниаварії, ніж раптоваполомка переднього лівого колесатягача марки Renault у вигляді«вибухушини».

Водій даного тягача ОСОБА_2 втрачаючи контроль над керуванням автомобілем після "вибуху" шини міг не мати, і точно не мав можливості уникнути перевертання автомобіля і зіткнення з автомобілем марки Мегсеdеs».

Післяаварії, кабінатягача Renault загорілася . Присутні на місці аварії особи намагалися погасити палаючий автомобіль, а коли це не принесло результату, вони відбуксирували у безпечне місце автомобіль марки Мегсесgеsразом з особами, які у ньому знаходилися. Тіло ОСОБА_2 залишилося у кабіні тягача до часу прибуття пожежників. Викликаний лікар констатував його смерть. Відповідно до висновку судово-медичного експерта причиною смерті ОСОБА_2 стали черепно-мозкові травми. Нещасний випадок з водієм ТОВ «СОБІ» ОСОБА_2 визнано таким, що пов`язаний з виробництвом.

Випадок трапився час виконання трудових обов`язків і підпадає під дію підпункту 1 пункту 15 «Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій виробництві», затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232 /а.с. 13-21/.

Відповідно до постанови фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, позивачу призначено одноразову допомогу через смерть чоловіка в розмірі 145 000 грн./а.с. 76/ і така виплата не заперечувалася представником позивача.

Відповіднодо ч.1 ст.1187 ЦК Україниджерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та іншихречовин, утриманням диких звірів, службових собакта собакбійцівських порідтощо, що створюєпідвищену небезпеку для особи, яка цю діяльністьздійснює, та іншихосіб.

Згідноч.2 ст.1187 ЦК Українишкода, завданаджерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка навідповідній правовій підставі (правовласності, інше речовеправо, договірпідряду, орендитощо) володієтранспортним засобом, механізмом, іншимоб'єктом, використання, зберігання або утримання якого створюєпідвищену небезпеку.

Суд першої інстанції правильно вважав, що виходячи із вимог зазначених вище норм саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини в її заподіянні; що перед потерпілими несуть однаковий обов'язок по відшкодуванню завданоїшкоди як винні, так і невинуваті володільці об'єктів, діяльність по використанню яких є джереломпідвищеної небезпеки.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 09.10.2015 р. між ПрАТ «СК «Перша» та ТОВ «СОБІ» було укладено договір добровільного комплексного страхування подорожуючих за кордоном «Driver» серії 00-04 № 04636 за яким був застрахований ОСОБА_2 /а.с. 21- 24/.

ОСОБА_1 звернулась до ПрАТ «СК «Перша» як страховика за договором добровільного комплексного страхування подорожуючих за кордоном із заявою про виплату страхової суми.

Листом від 22.08.2016 р. № 865/с ПрАТ «СК «Перша» відмовило позивачці у виплаті страхового відшкодування через відсутність такого страхового випадку за Договором, як смерть застрахованої особи внаслідок нещасного випадку /а.с. 26/.

Згідно ст.46 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що адміністрація підприємств незалежно від форм власності та господарювання, до штату яких входять водії, зобов`язана організовувати обов`язкове страхування кожного водія на випадок нещасної події.

Відповідно до п.6 ст.7 Закону України «Про страхування», особисте страхування від нещасних випадків на транспорті є обов`язковим.

Порядок здійснення обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті працівників транспортних підприємств незалежно від форм власності та видів діяльності, які безпосередньо зайняті па транспортних перевезеннях, визначається Положенням про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженим постановою КМ України від 14.08.1996 р. № 959.

Згідно п. 4 Положення страхувальниками водіїв є юридичні особи або дієздатні громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності, які є власниками транспортних засобів чи експлуатують їх і уклали із страховиком договори страхування. Загибель або смерть застрахованого внаслідок нещасного випадку на транспорті є страховим випадком за умовами п. 7 Положення.

Згідно п.п. 6, 8 Положення страховик виплачує страхову суму у разі загибелі або смерті застрахованого внаслідок нещасного випадку на транспорті сім`ї загиблого або його спадкоємцю у розмірі 100 відсотків страхової суми, що становить 6000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно п.5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України встановлено, що якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень.

Тому, суд обгрунтовано дійшов висновку, що страхова сума, що належить до виплати позивачцівнаслідок смерті ОСОБА_2 становить 102 000 грн.

Також, суд правильно вважав, що внаслідок порушення відповідачем законодавства у сфері страхування позивачка не отримала страхової виплати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Що стосується позовних вимог в частині того, що відповідач повинен сплачувати довічне відшкодування шкоди у розмірі половини середньомісячного заробітку ОСОБА_2 , позивачка посилалася на наявність у неї права на відшкодування шкоди, що передбачене положенням статті 1200 ЦК України, то відмовляючи у цій частині позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами того, що на час смерті чоловіка вона перебувала на утриманні померлого та потребувала матеріальної допомоги, враховуючи, що сам по собі факт проживання однією сім`єю із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося представником позивачки, що на час смерті ОСОБА_2 , позивачкаОСОБА_1 хоч і досягла пенсійного віку та отримувала пенсію, однак продовжувала працюватила.

Таким чином,суд правильно вважав, що для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць; вказана обставина в ході судового розгляду має бути підтверджена належними і допустимими засобами доказування, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи,тощо.

Тому, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов в цій частині не підлягає задоволенню. Рішення в цій частині нею не оскаржено.

Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позовний вимог у цій частині.

Згідно ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка знаходиться у розділі 1, встановлює, що право кожного на життя охороняється законом.

Згідно ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Зобов`язання України перед своїми громадянами щодо права на життя, до якого у контексті Конституції України входить і право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника (ст. 46 Конституції України), мають виконуватися у повному обсязі, право Позивача на соціальний захист, а саме отримання грошової компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди як членом сім`ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних тадушевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина`є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п.1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Тому, виходячи із змісту ст.ст.1167, 1187 ЦК України суд правильно дійшов висновку, що відсутність вини володільця джерела підвищеної небезпеки звільняє його від обов`язку відшкодувати моральну шкоду лише в тому випадку, коли шкода заподіяну майну потерпілого. У випадку, коли така шкода заподіяна здоров`ю або смертю потерпілого, володілець джерела підвищеної небезпеки не звільняється від обов`язку відшкодувати моральну шкоду, навіть якщо ця матеріальна шкода завдана не з його вини.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків та обставин справи.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Вирішуючи вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача завданої моральної шкоди, враховуючи наведені приписи закону, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ТОВ "СОБІ" моральної шкоди на користь позивача, яка є дружиною загиблого ОСОБА_2 .

Визначаючи розмір завданої позивачам моральної шкоди, суд врахував те, що встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Враховуючи викладене, оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, виходячи з підстав пред`явленого позову, обов`язку ТОВ "СОБІ," як володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодувати шкоду, завдану незалежно від наявності його вини, враховуючи характер і обсяг душевних страждань позивача та її глибину, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, яка назавжди втратила турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що справедливою компенсацією перенесених моральних страждань, пов`язаних із втратою близької людини та зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у повному обсязі заявлених вимог в розмірі 200 000,00 грн.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо часткового задоволення позову.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з`ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СОБІ» - залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 6.12.2018 р.

Головуючий :

Судді :