ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/647/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 304020000 Фролов О. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіСіренко Ю.В., Новіков О.М.
секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Плесюк Олексій Степанович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 18.09.2019 (постановлене о 16 год. 40 хв. у залі судових засідань Тальнівського районного суду, повний текст складено 26.09.2019, суддя в суді першої інстанції Фролов О.Л.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Плесюк Олексій Степанович, про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в :

16.11.2018 ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Ульянова С.М., звернувся до суду з позовом, яким просив визнати договір дарування від 20.05.2016 №673 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Захарченко А.І., недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог вказав на те, що рішенням Київського районного суду міста Одеси від 29.06.2016 стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 117600,00 дол. США та штрафні санкції в розмірі 10584,00 дол. США. Дане рішення суду набрало законної сили та 05.04.2018 приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Плесюком О.С. відкриті виконавчі провадження по його примусовому виконанню. Під час проведення виконавчих дій приватним виконавцем встановлено, що ОСОБА_2 мав у власності комплекс будівель та споруд (ринок), що знаходиться в АДРЕСА_1 , однак 20.05.2016 він, шляхом укладання договору дарування, вказаний комплекс відчужив на користь ОСОБА_3 . Позивач вважає, що даний договір дарування підлягає визнанню недійсним внаслідок його фіктивності, оскільки він вчинений без наміру створення правових наслідків, а з метою уникнення стягнення коштів по рішенню суду, що й обумовило звернення з цим позовом до суду.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 18.09.2019 позов у справі залишено без задоволення.

Суд вказав, що позивач не довів, що спірний договір є фіктивним, тобто укладеним сторонами без наміру по створенню правових наслідків, обумовлених договором.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача адвокат Ульянов С.М., подав 17.10.2019 через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги у справі. В обґрунтування вказано на те, що суд не врахував пояснення ОСОБА_4 , який зазначив, що приблизно в грудні 2015 року ОСОБА_2 розповідач йому, що ОСОБА_5 через суд вимагає повернення позики, що спростовує пояснення ОСОБА_2 про те, що він дізнався про судове рішення про стягнення боргу лише в червні 2016 року. З пояснень ОСОБА_4 слідує, що позику ОСОБА_2 брав на будівництво ринку в м. Тальне. Отже спірний договір укладено для унеможливлення звернення стягнення на відповідне майно з метою повернення позичених коштів. В ухвалі Київського районного суду м. Одеса від 08.08.2016 про відмову у скасуванні заочного рішення про стягнення боргу з ОСОБА_2 вказано, що останнього повідомляли належним чином про розгляд справи, направляючи судову кореспонденцію на адресу, за якою зареєстровано його місце проживання.

Суд не врахував спрямованість спірного правочину на реальне настання певних правових наслідків та погодився з доводами відповідачів про те, що договір дарування укладено у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не мав достатніх коштів для завершення будівництва ринку, хоча у вересні 2015 року будівельні роботи вже було завершено та майновий комплекс був добудований технічний паспорт на комплекс нежитлових будівель по АДРЕСА_1 виготовлено станом на 10.08.2015, а декларація про готовність об`єкта до експлуатації містить відомості про те, що датою закінчення будівництва є серпень 2015 року, а строк введення об`єкта в експлуатацію вересень 2015 року. Земельна ділянка на якій розташований ринок (предмет спірного договору дарування) досі перебуває в оренді у ОСОБА_2 , який стверджує про відчуження іншому відповідачу ОСОБА_3 розташованого на ній нерухомого майна. Показаннями будівельників підтверджується факт, що будівельними роботами на спірному ринку після його відчуження за договором дарування цікавився саме ОСОБА_2 .

Скаржник вважає, що суд не встановив мету спірного правочину, адже ОСОБА_2 , маючи борги перед іншими особами, безоплатно подарував своє майно ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи встановлено, що між відповідачами ОСОБА_2 , як дарувальником, та ОСОБА_3 , як обдаровуваним, 20.05.2016 укладено договір дарування (оспорюваний в цій справі правочин т.1 а.с.158-159), за яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 комплекс будівель та споруд, який складається із закритого ринку літ. А-1, загальною площею 2328,7 кв.м., туалет літ. Б. загальною площею 51,7 кв.м., КПП літ.В загальною площею 11,2 кв.м., кіоски 1 загальною площею 972,2 кв.м., навіси 2 загальною площею 900 кв.м., автостоянка 1 загальною площею 1673,25 кв.м., загальною площею 5736 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Захарченко А.І. та зареєстровано в реєстрі за №673.

У пункті 10 спірного договору зазначено, що згідно інформації за результатами пошуку від 20.05.2016 підтверджується відсутність заборони відчуження (арешту), відсутність реєстрації іпотеки, відсутність податкової застави. Факт застосування санкцій перевірено.

Пунктом 11 вказаного договору зафіксовано, що дарувальник повідомляє обдаровуваного, що вказаний комплекс належить йому на праві особистої приватної власності.

Також сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину (п.12 договору).

Згідно договору оренди землі №737 від 10.01.2007 (т.1 а.с.12-14), укладеного між Тальнівською РДА, як орендодавцем, та ОСОБА_2 , як орендарем, останній взяв у оренду по 31.12.2056 земельну ділянку, площею 0,95 га (автостоянка м. Тальне), яка знаходиться за межами населеного пункту в адмінмежах Здобутківської сільської ради (п.п.1, 8 цього договору). Договір зареєстровано у Тальнівському районному відділі Черкаської філії ДП «Центр ДЗК при Державному Комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.02.2007 за №52.

Крім того, заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 29.06.2016 (т.1 а.с.6-7) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 117600,00 дол. США та штрафні санкції в розмірі 10584,00 дол. США.

Дане рішення суду набрало законної сили після перегляду в апеляційному порядку 10.10.2016 (т.1 а.с.8-9).

05.04.2018 приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Плесюком О.С. відкриті виконавчі провадження по його примусовому виконанню (т.1 а.с.10).

Позивач у даній справі стверджує про те, що договір дарування від 20.05.2016 є фіктивним, в силу чого його слід визнати недійсним з посиланням на ст.234 ЦК України, адже його сторони не мали наміру на перехід права власності на нерухоме майно, яке є предметом договору, а уклали цей договір 20.05.2016 з тим, щоб уникнути можливості звернення стягнення на майно ОСОБА_2 для погашення його боргу перед ОСОБА_6 , який стягнуто заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 29.06.2016.

Відповідно до пояснень сторін, наданих ними в суді апеляційної інстанції, рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 117600,00 дол. США та штрафні санкції в розмірі 10584,00 дол. США на момент розгляду даної справи судом апеляційної інстанції не виконано взагалі.

Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами.

Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 по справі №369/11268/16-ц враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

У даній справі боржник ОСОБА_2 (дарувальник), що відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь свого давнього знайомого, з яким, за його поясненнями, підтримує товариські стосунки ще з 2003 року, після пред`явлення до нього позову кредитором ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, однак є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить вимогам ЦК України, колегія суддів враховує наступні обставини.

Відповідач ОСОБА_2 відчужив майно за безвідплатним договором після пред`явлення до нього позову ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи відповідача в цій справі про те, що він не знав про наявність в провадженні Київського районного суду міста Одеси справи про стягнення з нього заборгованості, оскільки він був належним чином повідомленим про розгляд вказаної справи, що вбачається зі змісту заочного рішення від 29.06.2016, яке набрало законної сили після апеляційного перегляду. При цьому, оскаржуючи вказане заочне рішення ОСОБА_2 не оспорював факт його належного повідомлення про судовий розгляд.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Більше того, колегія суддів враховує ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 поза розумним сумнівом достовірно знав про те, що строк виконання взятих ним зобов`язань по поверненню одержаних в борг у ОСОБА_1 коштів настав 01.08.2012, проте ці зобов`язання ним жодним чином не виконувалися.

Також колегія суддів приймає до уваги, що майно відчужене ОСОБА_2 на користь свого давнього знайомого з яким він підтримує стосунки з 2003 року. При цьому з матеріалів даної справи та за поясненнями самого відповідача ОСОБА_2 вбачається, що іншого рухомого чи нерухомого майна, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги кредитора ОСОБА_1 та виконати рішення суду про стягнення боргу, у нього взагалі немає.

При вирішення даного спору колегія суддів також враховує висновок ВС, викладений у постанові від 24.07.2019 року по справі №405/1820/17 про те, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Все вищевикладене дає суду обґрунтовані підстави вважати, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам іншої особи, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

При цьому, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в цій справі про те, що обдаровуваний ОСОБА_3 реально прийняв дар, що підтверджується тим, що він виконував будівельні роботи за свої особисті кошти по відновленню напівзруйнованих будівель комплексу з метою їх використання за цільовим призначенням, оскільки вони не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Так у матеріалах даної справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 дійсно купував будь-які будівельні матеріали для ремонту спірного комплексу, укладав договори на виконання будівельних робіт саме з особами, які були допитані судом першої інстанції в якості свідків, приймав виконані ними будівельні роботи та оплачував їх. Суду не були надані докази того, що особи, які ним допитувались в якості свідків будівельників, що здійснювали будівництво та ремонт спірного комплексу, дійсно будь-коли працювали на будівництві зазначеного нерухомого майна.

За таких обставин є передчасним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 за власні кошти здійснював будівництво спірного комплексу будівель, одержаного в дар від ОСОБА_2 , адже вони ґрунтуються лише на показаннях свідків, достовірність яких є сумнівною у світлі того, що жодних інших документальних доказів виконання вказаних робіт за рахунок та на замовлення ОСОБА_3 суду надано не було (відсутні договори, акти виконаних робіт, квитанції про оплату чи докази перерахування коштів за будівельні роботи чи будматеріали тощо).

Посилання суду першої інстанції на те, що комплекс будівель, який був введений в експлуатацію у вересні 2015 року,згідно наявної в матеріалах справи декларації про готовність об`єкта до експлуатації, завдяки докладеним зусиллям ОСОБА_3 на момент розгляду справи в суді значно здорожчав, взагалі не ґрунтується на доказах, які б містили об`єктивну інформацію щодо цього питання, оскільки та ціна спірного нерухомого майна, що зазначена як ціна продажу в оголошеннях самого продавця про намір його продати містить виключно суб`єктивну інформацію самого власника майна.

В свою чергу, колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги пояснення ОСОБА_4 , викладені ним в нотаріально посвідченій заяві, як покази свідка по справі, оскільки ці твердження апелянта суперечить вимогам цивільно процесуального закону України щодо порядку допиту судом свідків по справі.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційна скарга має бути задоволена частково, рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 18.09.2019 у вказаній цивільній справі має бути скасовано у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та прийняти постанову про задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 18.09.2019 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Плесюк Олексій Степанович, про визнання недійсним договору дарування скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Плесюк Олексій Степанович, про визнання недійсним договору дарування задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування комплексу будівель та споруд від 20.05.2016 року за № 673, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Захарченко А.І., зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності №14595044.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 05.12.2019.

Суддя-доповідач

Судді