Справа № 308/2525/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 грудня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Готри Т.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ухваленого 31 травня 2019 року головуючим суддею Придачук О.А. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

встановив:

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Позов вмотивовано тим, що ОСОБА_2 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 06.04.2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 17000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_2 підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складають між ним та банком договір надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 - помер. Станом на день смерті ОСОБА_2 існувала заборгованість за кредитним договором в розмірі 6132,40 грн. тіло кредиту, 9156,50 грн. проценти за користування кредитом, 1190,78 грн. пеня. Згідно листа-відповіді Першої Ужгородської державної нотаріальної контори, отриманої Банком 10.02.2017 року, наданого на претензію Банку від 16.12.2016 року, 31.01.2017 року було видано свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 його батькові ОСОБА_1 .

Відтак, позивач вважає, що враховуючи вищенаведене, відповідач ОСОБА_1 відповідно до закону повинен виконати зобов`язання спадкодавця за кредитним договором № б/н від 06.04.2012 року, оскільки він є спадкоємцем ОСОБА_2 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.05.2019 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку щодо пропуску кредитором строків встановлених ч. 2 ст. 1281 ЦК України. Суд першої інстанції протиправно послався на те, що банком не надано доказів включення нотаріальною конторою кредиторських вимог до спадкової маси, оскільки це не передбачено чинним законодавством. Щодо висновку суду про ненадання позивачем доказів щодо виду та вартості спадкового майна, то така інформація є конфіденційною, а тому і не могла бути надана.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така підлягає часткову задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно приписів ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з даним позовом Банк стверджував, що 06 квітня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк)» і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України). Відповідно до нього ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 17000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В Анкеті-заяві зазначено, що ОСОБА_2 ознайомився і згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку. Свою згоду з Умовами та Правилами, а також Тарифами ОСОБА_2 висловив у своїй заяві, яку власноручно підписав (а.с.4).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 01.08.2016 року (а.с.44).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку (а.с.39-42) станом на 10.08.2017 р. за ОСОБА_2 рахувалася заборгованість по даному кредитному договору у розмірі 16479,68 грн., яка складається з: 6132,40 грн. заборгованість за тілом кредиту; 9156,50 грн. заборгованість по відсоткам та 1190,78 грн., пеня.

03.12.2016 АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Першої Ужгородської нотаріальної контори з претензією кредитора до спадкоємців боржника ОСОБА_2 на суму 16479,68 (а.с.48).

З відповіді Першої Ужгородської державної нотаріальної контори від 01.02.2017 року № 95/01-16 вбачається, що свідоцтво про право на спадщину на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 видано 31.01.2017 його батькові ОСОБА_1 (а.с.49).

16.02.2017 банк направив відповідний Лист-претензію на адресу ОСОБА_1 (а.с.50).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що банком не надано жодних доказів пред`явлення своєї вимоги передбаченої ст. 1281 ЦК України до спадкоємця як у строки встановлені законом так і взагалі. Також суд послався на те, що позивачем не надано суду жодних належних доказів виду та вартості отриманого відповідачем у спадщину майна.

Однак, апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позову з огляду на наступні мотиви.

Так, відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 1281 ЦК України (тут і надалі в редакції чинній на момент смерті ОСОБА_2 28.07.2016) кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

А згідно змісту ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Вирішуючи дану справу, суд першої інстанції помилково послався на приписи ст. 1281 ЦК України в чинній наразі редакції, оскільки така набрала чинності з 03.07.2018, тобто після смерті боржника та не може бути застосована до даних правовідносин.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а Банк направив претензію кредитора на адресу нотаріальної контори у грудні 2016 року, тобто в межах шестимісячного строку, встановленого ст. 1281 ЦК України. При цьому суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги долучену банком претензію кредитора, пославшись на те, що позивачем не надано доказів того, що нотаріальною конторою було включено кредиторські вимоги ПАТ "Приватбанк" в спадкову масу, та зроблено про це відповідний запис в книзі обліку спадкових справ та, що було повідомлено спадкоємців померлого про наявність заборгованості, оскільки ст. 1281 ЦК України не передбачає необхідності вчинення кредитором таких дій. Претензія кредитора направляється на адресу нотаріальної контори у довільній формі, обов`язку направляти відповідну претензію спадкоємцям боржника законодавством не встановлено, а отже, суд безпідставно не взяв до уваги претензію банку.

Про те що банк направляв відповідну претензію свідчить лист нотаріальної контори від 01.02.2017 року № 95/01-16, а також відповідь Першої Ужгородської державної нотаріальної контори від 28.10.02019 №906/01-16.

Щодо спадкової маси, то до вказаного вище листа нотаріальної контори долучено свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його батько ОСОБА_1 . До спадкової маси ввійшла 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Отже, обставини на які послався суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, при зверненні кредитора до суду із позовом до спадкоємців боржника, момент смерті спадкодавця. Водночас, відповідач ОСОБА_1 , категорично заперечує факт укладення його сином кредитного договору та отримання кредитних коштів на умовах вказаних у позовній заяві.

На підтвердження даних обставин позивачем було надано «Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку», яку 06 квітня 2012 року підписав ОСОБА_2 (Т.1 а.с.4). Відповідно до цієї заяви відповідач погодився, що вона разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, складають між ним і Банком договір про надання банківських послуг. В анкеті-заяві зазначено, що ОСОБА_2 ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами, примірник договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.privatbank.ua, а також зобов`язався виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг та регулярно самостійно знайомитись з їх змінами на вказаному сайті.

Отже, вказаною заявою доводиться лише обставина про звернення ОСОБА_2 до Банку за отриманням банківських послуг.

Також до позовної заяви додано Витяг з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/) (Т.1 а.с.5-38).

Як слідує з наданого Банком розрахунку, заборгованість ОСОБА_2 станом на 10.08.2017 (а не на день смерті ОСОБА_2 , як стверджується в позовній заяві) складала 16479,68 грн., з яких: 6132,40 грн. тіло кредиту, 9156,50 грн. відсотки за користування кредитом, 1190,78 грн. - пеня (Т.1 а.с.41, 42).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 633, 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати, зокрема, надання послуг кожному, хто до неї звернеться (зокрема, банківське обслуговування); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. А тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений в повному обсязі.

За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

А звідси, у Заяві, крім інформації щодо послуги, яку просить надати клієнт, повинно міститись також розмір і порядок розрахунків щомісячного Платежу (залежно від виду платіжної картки), і така інформація повинна також міститись у Пам`ятці Клієнта або Довідці про умови кредитування.

За наведених мотивів, колегія суддів констатує, що з Анкети-заяви, підписаної ОСОБА_2 06.04.2012, неможливо встановити на отримання яких саме банківських послуг було спрямоване його волевиявлення. Анкета-заява не містить відомостей, які б вказували на: прохання відповідача отримати саме кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку; домовленість сторін про розмір кредитного ліміту, розмір відсотків за користування кредитом та порядок розрахунків щомісячного платежу; підтвердження видачі позивачем та одержання відповідачем певної кредитної картки.

До позовної заяви не додано Пам`ятку клієнта або Довідку про умови кредитування, які підписані відповідачем, як і не додано Тарифів банку. При цьому Банком не заперечується, що підписаних відповідачем Умов та Тарифів у Банку також немає.

Отже, надані позивачем до суду першої інстанції докази не дають можливості встановити істотні умови кредитного договору.

Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) у Постанові від 03 липня 2019 року зазначила, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Посилання апелянта на Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

А звідси, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із ОСОБА_2 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Зважаючи на встановлені обставини, надана позивачем Анкета-заява сама по собі не є належним і достатнім доказом укладення кредитного договору. Такий договір не містить жодних істотних умов, необхідних для договорів кредиту, та жодних умов, за якими сторони досягли згоди суми кредиту (кредитного ліміту), строків повернення кредиту, відсоткової ставки та форми сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У Анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яку 06 квітня 2012 року підписав ОСОБА_2 , зазначено що договір про надання банківських послуг складається з цієї заяви, разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами. Оскільки відсутні три із чотирьох складових договору, судова колегія вважає, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження укладення кредитного договору.

З огляду на те, що позивачем не доведено факт укладення кредитного договору із ОСОБА_2 та його істотних умов, то вимоги банку до спадкоємця ОСОБА_2 не можуть бути задоволені. І саме з цих підстав слід відмовити в задоволенні позову.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позову.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31 травня 2019 року, змінити в частині правового обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», викладених у мотивувальній частині даної постанови суду.

Резолютивну частину рішення суду першої інстанції, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного рішення.

Повний тест даної постанови суду складено 05 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді