Провадження №22-ц/812/103/19
№22-ц/812/184/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. Миколаїв

Справа № 489/206/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»

до

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

та за зустрічним позовом

ОСОБА_1

до

товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», державного реєстратора комунального підприємства «Миколаївського міського бюро технічної інвентаризації» Васалатій Тетяни Миколаївни

про визнання рішення протиправним та скасування державної реєстрації права власності

за апеляційними скаргами

товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»,

та ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_5

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене під головуванням судді Тихонової Н.С. 5 листопада 2018 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 16 листопада 2018 року,

у с т а н о в и в:

У січні 2018 року ТОВ «Кредекс Фінанс», яке 3 серпня 2018 року змінило свою назву на ТОВ «Вердикт Капітал», звернулось з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 10 жовтня 2017 року на підставі нотаріально посвідченого договору іпотеки від 6 серпня 2008 року ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Цього ж дня, 10 жовтня 2017 року, право власності ТОВ «Кредекс Фінанс» на зазначену квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Проте, на даний час в квартирі зареєстровані та проживають відповідачі без поважних на те причин, чим створюють перешкоди позивачу у розпорядженні його майном.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

12 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ТОВ «Кредекс Фінанс», державного реєстратора КП ММБТІ Васалатій Т.М. про визнання рішення державного реєстратора протиправним та скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру.

В обґрунтування позову відповідач зазначав, що спірна квартира є іпотечним майном, право власності на яке позивач зареєстрував без належних правових підстав, оскільки на це майно поширюється дія ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземні валюті».

Так, іпотечне майно придбано відповідачем не за рахунок отриманого кредиту в іноземній валюті, є його єдиним житлом та має площу менше 140 кв.м. Крім того, зазначав, що державний реєстратор при реєстрації права власності на спірну квартиру за позивачем не перевірив всіх обставин та умов, необхідних для реєстрації права власності.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора «КП ММ БТІ» Васалатій Т.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 жовтня 2017 року індексний номер 37586674, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за ТОВ «Кредекс Фінанс».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2018 року позов ТОВ «Кредекс Фінанс» об'єднано з зустрічним позовом ОСОБА_1 в одне провадження.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Вердикт Капітал» та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неврахування судом положень ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземні валюті», просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове, яким задовольнити його зустрічний позов. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі ТОВ «Вердикт Капітал», посилаючись на те, що воно як власник майна має право вимагати усунення порушення свого права власності, проте суд неправомірно відмовив у задоволенні цих позовних вимог, просило скасувати рішення в частині відмови у задоволенні його позову та ухвалити нове, яким задовольнити ці позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1, ТОВ «Вердикт Капітал» зазначав, що доводи, наведені у його апеляційній скарзі є безпідставними, а тому, рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову є законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Вердикт Капітал» не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 6 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Кредобанк» укладено кредитний договір № 223Ф-08, відповідно до умов якого відповідач отримав від Банку кредит, у розмірі 54 000 доларів США, на поточні потреби з терміном повернення - 5 серпня 2019 року.

З метою забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та ВАТ «Кредобанк» укладено договір іпотеки, посвідчений 6 серпня 2008 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., за яким останній передав в іпотеку Банку 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 (загальною площею 81,2 кв.м., житловою площею 50,6 кв.м.)

Згідно п.5.3 Договору іпотеки іпотекодержатель у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом прийняття предмета іпотеки у свою власність.

17 лютого 2011 року на підставі договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовим В.Ю., іпотекодержатель ПАТ «Кредобанк» передало своє право вимоги за іпотечним договором укладеним з ОСОБА_1 позивачу - ТОВ «Кредекс Фінанс», яке з 3 серпня 2018 року змінило назву на ТОВ «Вердикт Капітал»).

Про це нотаріусом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблено відповідний запис.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 3 січня 2018 року вбачається, що на підставі внесеного до реєстру запису від 10 жовтня 2017 року ТОВ «Кредекс Фінанс» є власником квартири АДРЕСА_1, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1

Відповідний запис було вчинено державним реєстратором КП ММБТІ Миколаївської області Васалатій Т.М. на підставі договору про відступлення права за іпотечним договором, серія та номер 468, від 17 лютого 2011, договору іпотеки від 6 серпня 2008 року , накладної про відправлення та вручення заяви-вимоги від 25 липня 2017 року, рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмета іпотеки від 20 квітня 2017 року та заяви ТОВ «Кредекс Фінанс».

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» .

Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

-передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в

рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

-право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-

якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин першої та другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов'язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 7 липня 2004 року.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Верховний Суд України у постанові від 2 березня 2016 року у справі

№ 6-1356цс15, дійшов правового висновку про те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахування положень статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того , що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено заборону органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, лише щодо вжиття заходів примусового виконання рішень, що допускає набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки у порядку статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Проте, звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Отже, визначальним при вирішені спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

Таким чином, дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, як забезпеченням за валютними кредитами розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення.

До такого ж правового висновку дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі 465/1310/17.

Втім, за наслідками прийнятого державним реєстратором комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентарізації» Миколаївської області Васалатій Т.М. рішення про державну реєстрацію прав власності на 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ « Кредекс Фінанс» за застереженням в іпотечному договорі фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майн громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на те, що спірна квартира підпадає під дію такого Закону, оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника та не перевищує 140 кв. м.

Оскільки зазначене рішення державним реєстратором прийнято без врахування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то його не можна законним, а тому таке рішення підлягає скасуванню.

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені положення Закону та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічному позову.

За такого, рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих позовних вимог на підставі вищезазначених обставин справи.

Щодо вимог ТОВ «Вердикт Капітал» про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, слід зазначити, що оскільки рішення державного реєстратора про реєстрацію за ТОВ «Вердикт Капітал» права власності на квартиру, яка належить ОСОБА_1 скасовано, то відсутні підстави вважати, що до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшло право власності на цю квартиру.

За такого, відсутні підстави вважати, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою, та такі перешкоди можуть бути усунені у обраний позивачем спосіб, а тому остаточний висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є вірним.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, сплачений при її поданні судовий збір у розмірі 1762 грн. 30 коп. грн підлягає стягненню з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381,382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення державного реєстратора комунального підприємства Миколаївського міжміського бюро технічної інвентарізації» Васалатій Т.М., індексний номер 37586674 від 17 жовтня 2017 року, яким проведено державну реєстрацію права власності на чотирьох кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_11762 грн. 30 коп. судового збору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку, передбаченому ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 21 січня 2019 року.