_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/1105/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2019 року

Київський районний суд м. Одеси

У складі судді Калашнікової О.І.

При секретарі Шеховцевій О.В.

За участю представників сторін ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_3 до Хедайатулла, Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» про визнання договору іпотеки недійсним,

Встановив:

Позивач у серпні 2018 року звернувся до суду з вимогами ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір іпотеки, укладений 29 березня 2007 року між Акціонерним комерційним Банком «УкрСиббанк» і Хедайатулла, стверджуючи, що вона є співвласником житлового будинку і земельної ділянки по вул..М.Демченко,4/2 в м.Одесі з 2005 року, що встановлено рішенням суду, що вона ОСОБА_3 не надавала своєї згоди на передачу житлового будинку і земельної ділянки в іпотеку Банку. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник ПАТ «Дельта-Банк» позов не визнав з підстав його недоведеності. Хедайатулла позов визнав.

Судом встановлено, що

Рішенням Київського райсуду м.Одеси від 23.09.2016 року і рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.12.2016 року встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 і Хедайатулла як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01.012004 року по 01.01.2013 року, визнано домоволодіння, загальною площею 389,8 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0363 га по вул.Марії Демченко,4/2 в м.Одесі спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і Хедайатулла, будинок і земельну ділянку поділено між сторонами кожному виділено у власність 1/2 частина. Хедайатулла домоволодіння по вул..Марії Демченко в м.Одесі належало на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.2005 року, замість якого 01.11.2005 року виконком Одеської міськради видав Хедайатулла свідоцтво про право власності на домоволодіння. 30.03.2006 року Хедайатулла отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0363 га по вул.Марії Демченко,4/2 за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і споруд (присадибна ділянка). ОСОБА_3 і Хедайатулла мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 2005 року по 2013 рік сім'я постійно проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2, іншого житла ніхто з членів сім'ї не має.

29.03.2007 року АКІБ «УкрСиббанк» і Хедайатулла уклали договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого Банк надав, а Хедайатулла отримав кредиту в сумі 259 000 дол. США на строк до 29.03.2018 року. В забезпечення виконання зобовязань за договором споживчого кредиту 29.03.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» і Хедайатулла укладено іпотечний договір, за умовами якого Хедайатулла передав банку в іпотеку домоволодіння та земельну ділянку по вул.Марії Демченко,4/2 в м.Одесі.

08.12.2012 року ПАТ «УкрСиббанк» (раніше АКІБ «УкрСиббанк») і ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за договором споживчого кредиту №0 від 29.03.2007 року і за іпотечним договором від 29.03.2007 року, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» і Хедайатулла.

Сторона позивача доводить, що ОСОБА_3 про наявність договору іпотеки довідалась, коли в сім'ї почались суперечки і свари і виникло питання про розподіл спільного майна. Представник ОСОБА_3 стверджує, що договір іпотеки не відповідає вимогам Закону, тому як, ОСОБА_3, як співвласник домоволодіння не надавала своєї згоди на передачу цього спільного майна в іпотеку. Посилаючись на положення ст.ст.60,74 СК України, ч.4 ст.369, ст.578 ЦК України, позивач вимагає визнати недійсним іпотечний договір, укладений 29.03.2007 року між АКІБ (нині ПАТ) "УкрСиббанк" і Хедайатулла. На обгрунтування своїх вимог сторона позивача посилалась на постанову ВП Верховного Суду від 21.11.2018 року по справі №372/504/17.

Хедайатулла, визнаючи позовні вимоги ОСОБА_3, пояснив, що в 2007 році він уклав з ПАТ "УкрСиббанк" кредитний договір і отримав кредитні кошти для ведення свого бізнесу. При укладанні договору працівники банку з'ясовували цільове використання кредиту. Хедайтулла стверджує, що при оформленні іпотечного договору повідомляв працівників банку про наявність у нього дружини і малолітньої дочки, які разом з ним проживають в будинку. Відповідач вважає, що він правомірно не довів до відома дружини факт передачі спільного домоволодіння в іпотеку банку, тому що кредитні кошти він витрачав не на будівництво будинку і не на сім'ю, а на бізнес, яким займався самостійно.

Представник ПАТ "Дельта Банк", позов ОСОБА_3 не визнав і стверджував, що на момент укладання договору іпотеки єдиним власником домоволодіння і земельної ділянки був іпотекодавець, що позивач набула права власності на 1/2 частину будинку і земельної ділянки на підставі рішення суду в 2016 році, тому вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню. Окрім того, представник банку стверджує, що ОСОБА_3 не є стороною в договорі іпотеки, тому правові підстави у неї для оскарження цього договору відсутні.

Суд дослідив надані сторонами докази і наведені доводи і дійшов висновку, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню з наступних підстав:

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Частина 4 статті 82 ЦПК України визначає обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом».

Рішенням Київського райсуду м.Одеси від 23.09.2013 року і рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.12.2016 року встановлено, що домоволодіння загальною площею 389,8 кв.м. і земельна ділянка площею 0,0362 га, що розташовані по вул.Марії Демченко №4/2 в м.Одесі є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і Хедайатулла, які проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з моменту придбання цього майна за договором купівлі-продажу - з 2005 року, що ОСОБА_3 і малолітня ОСОБА_5 в будинку постійно проживають з 2005 року, іншого житла не мають.

Таким чином, домоволодіння і земельна ділянка по вул.Марії Демченко,4/2 в м.Одесі на момент укладання іпотечного договору -29.03.2007 року- перебували у спільній сумісній власності ОСОБА_3 і Хедайатулла.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно із ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частина 2 ст.74 СК України передбачає, що на майно яке є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відтак враховуючи положення ч. 1 ст. 65 CК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч.2 ст.65 CК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 3 ст.65 CК України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Предмет договору іпотеки від 29.03.2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» і Хедайатулла, має високу вартість - понад 2 млн. грн., а тому він виходить за межі дрібного побутового. Предмет іпотеки є житловим будинком і позивач разом з неповнолітньою дитиною іншого житла не мають.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Враховуючи вимоги ст.65 CК України та ч.2 ст.6 «Про іпотеку», для укладення договору іпотеки від 29.03.2007 року необхідно було отримати нотаріально посвідчену письмову згоду співвласника ОСОБА_3 з урахуванням твердження іпотекодавця, що він повідомляв працівника Банку при укладанні договору іпотеки про наявність у нього дружини і дитини, які проживають в будинку, що передається в іпотеку. Наявність письмової заяви Хедайатулла про те, що будинок не є спільною сумісною власністю, у тому числі і відповідно до ст..74 СК підтверджує доводи позивача про відсутність її згоди на передачу житлового будинку в іпотеку

За таких обставин, суд приходить до висновку, що іпотечний договір, укладений АКІБ «УкрСиббанк» (нині ПАТ «УкрСиббанк») і Хедайатулла 29.03.2007 року не відповідає вимогам ст. 65 CК України та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Ч. 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Ухвалюючи дане рішення, суд приймає до уваги, що при укладанні договору іпотеки 29.03.2007 року Хедайатулла діяв без врахування прав та інтересів малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка постійно проживає в будинку, переданому в іпотеку.

Керуючись ст.ст.259,263-265,268 ЦПК України, суд

Вирішив

Позов ОСОБА_3 до Хедайатулла, Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» про визнання договору іпотеки недійсним задовольнити.

Визнати недійсним іпотечний договір, укладений 29 березня 2007 року Акціонерним комерційним інноваційним Банком «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «Дельта Банк») і Хедайатулла, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №1205.

Рішення може бути оскаржене до Одеського обласного апеляційного суду через Київський райсуд м. Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення виготовлено 18.01.2019 року.

Суддя Калашнікова О. І.