ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2019 року м. Чернівці

справа № 725/3218/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Ковальчук Н.О.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 вересня 2019 року, головуючий у першій інстанції Іщенко І.В.

встановив:

ОСОБА_1 у червні 2018 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про скасування свідоцтва про право власності на житло.

Посилалась на право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначала про право спільної сумісної власності ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_2 .

Справа №725/3218/18 Головуючий у 1 інстанції Іщенко І.В.

Провадження №22-ц/822/1052/19 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Рішенням виконавчого комітету Першотравневої районної Ради народних депутатів Чернівецької області від 27 листопада 1996 року № 138/13 «Про капремонт окремих будинків житлового фонду Першотравневого району» площі звільнених квартир у будинку АДРЕСА_3 перерозподілені під розширення квартири 9 на 19,2 кв.м, квартири 12 - на 25,5 кв.м.

ОСОБА_8 самовільно зайняв приміщення спільного коридору площею 11 кв.м шляхом перенесення та встановлення вхідних дверей, приєднав до квартир 9 приміщення площею 0,90 кв.м, що знаходилося у складі квартири 12.

ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 отримано свідоцтво про право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 , видане Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради 18 лютого 1999 року.

Посилалася на набуття ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 шляхом приватизації на порушення вимог закону за обставин самовільного зайняття приміщення, порушення права ОСОБА_1 на користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .

Просила скасувати свідоцтво про право спільної сумісної власності ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 від 18 лютого 1999 року та технічну документацію на квартиру.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 вересня 2019 року у позові відмовлено.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 вересня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким скасувати свідоцтво про право спільної сумісної власності ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 від 18 лютого 1999 року та технічну документацію на квартиру, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, відсутності розподілу спільного коридору будинку АДРЕСА_3 відповідно довідки архівного відділу Чернівецької міської ради від 18 січня 2010 року №12, самочинне перепланування вхідних дверей квартири АДРЕСА_2 без згоди мешканців сусідніх квартир, висновку експертного будівельно-технічного дослідження експерта Лещишина В.В. від 6 липня 2012 року №12103, висновку експертного будівельно-технічного дослідження судового експерта Лещишина В.В. від 21 жовтня 2017 року №17081, порушення права ОСОБА_1 на користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_11 не надходило.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про скасування свідоцтва про право власності на житло, суд першої інстанції керувався положеннями ч.3 ст.12, ч.1 ст.76, ч.1,2 ст.77, ч.1 ст.81, ч.4 ст.82 ЦПК України та дійшов висновку про відсутність підстав для захисту права ОСОБА_1 у спосіб скасування свідоцтва про право спільної сумісної власності ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 , виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради 18 лютого 1999 року.

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив про недоведеність ОСОБА_1 позовних вимог та сплив строку позовної давності.

Водночас судом першої інстанції встановлено звернення ОСОБА_1 у червні 1996 року до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою, визнання свідоцтва про право власності недійсним частково.

Разом з тим судом першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у червні 2018 року за спливом строку позовної давності.

За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п.11 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до абз.1.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для захисту права ОСОБА_1 у обраний нею спосіб з підстав його необґрунтованості та спливу позовної давності на порушення норм матеріального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є скасування свідоцтва про право спільної сумісної власності ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 , виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради 18 лютого 1999 року.

Обставинами, якими ОСОБА_1 обгрунтовувала позовні вимоги, зазначала набуття ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 шляхом приватизації на порушення вимог закону у зв`язку із самовільним зайняттям приміщення спільного коридору площею 11 кв.м, приєднання до квартири 9 приміщення площею 0,90 кв.м, що знаходилося у складі квартири 12, порушення права ОСОБА_1 на користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .

Отже, ОСОБА_1 пов`язувалося порушення законного права та інтересу видачею свідоцтва про право спільної сумісної власності ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради 18 лютого 1999 року.

На підставі ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).

Разом з тим обраний ОСОБА_1 спосіб захисту у вигляді скасування свідоцтва про право спільної сумісної власності ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 , виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради 18 лютого 1999 року, не має наслідком зміни права ОСОБА_1 користування спільним коридором та права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради 18 лютого 1999 року ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 право власності виникло на підставі рішення органу приватизації Департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради від 18 лютого 1999 року № 30694.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до частини 3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передача квартир у власність оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру.

Пунктом 22 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15 вересня 1992 року №56 передбачено, що на підставі розпорядження органу приватизації (щодо квартир (будинків), кімнат у комунальних квартирах), рішення органу місцевого самоврядування (щодо жилих приміщень у гуртожитках) орган приватизації замовляє у суб`єкта господарювання, який здійснює технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за 582/5773, технічний паспорт на квартиру, жиле приміщення у гуртожитку, а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на домоволодіння, і видає свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.

Тобто свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право.

Свідоцтво про право власності на житло, видане Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради 18 лютого 1999 року ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , не породжує виникнення відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Отже, правовстановлюючим документом є рішення органу приватизації Департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради від 18 лютого 1999 року № 30694, на підставі якого було видано свідоцтво про право власності ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 .

Законність свідоцтва про право власності ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 , виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради від 18 лютого 1999 року, може бути підтверджена (не підтверджена) судом при вирішенні спору щодо законності рішення органу приватизації.

У даному випадку, рішення органу приватизації Департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради від 18 лютого 1999 року № 30694, що стало підставою для видачі оскаржуваного свідоцтва про право власності не оспорено, що виключає можливість вирішення й питання про свідоцтва про право власності ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 , виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради від 18 лютого 1999 року.

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Тому рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 9 вересня 2019 року підлягає зміні з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, із викладенням мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 вересня 2019 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 22 листопада 2019 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді М.І Кулянда

О.О. Одинак