ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1752/19 Справа № 201/415/17 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства "Акта-банк", третя особа: Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про виключення з опису та зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2017 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства "Акта-банк", третя особа: Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про виключення з опису та зняття арешту з майна.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства "Акта-банк", третя особа: Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про виключення з опису та зняття арешту з майна - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2018 року №201/415/17 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві Публічне акціонерне товариство "Актабанк" на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2018 року №201/415/17 просить рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , однак з інших правових підстав.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не є учасником виконавчого провадження в рамках якого було вчинено вище вказані виконавчі дії, а тому з урахуванням зазначеного він має право звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав та інтересів згідно ч. 1 ст. 287 КАС України відповідно до якої учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Але з таким висновком суду повністю погодитись неможливо з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства "Акта-банк", третя особа: Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про виключення з опису та зняття арешту з майна.

В обґрунтування позову зазначено, що 09 січня 2013 року уклав з відповідачем ОСОБА_2 договір відповідального зберігання майна з правом його користування (перелік майна є). 10 листопада 2016 року позивач надав вказаному відповідачу вимогу про повернення всього вказаного в цьому договорі майна, що належить позивачу на праві власності, але дізнався що виконавчою службою накладено арешт на вказане майно, загальною вартістю 98 000 грн. Тому, вважає, що діями управління виконавчої служби м.Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області порушені охоронювані Законом його права та інтереси та неправомірно накладено арешт на вищевказане нерухоме майно і просив зняти арешт та обтяження спірного майна та усунути перешкоди йому в користуванні.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська стягнуто солідарно, в тому числі і з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 01-1194/Т від 28 січня 2013 року станом на 04 листопада 2014 року в сумі 3 446 256,75 грн., рішення набрало законної сили і по ньому були видані виконавчі листи, які надійшли для виконання до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області.

В провадженні відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області знаходиться зведене виконавче провадження №50336888 до складу якого входять два виконавчих провадження з виконання двох виконавчих листів по справі №201/14615/14-ц, виданих 14.07.2015 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення солідарно з ОСОБА_2 на користь ПАТ "АКТАБАНК" заборгованість за кредитним договором №01-1194/Т від 28 січня 2013 року станом на 04 листопада 2014 року в розмірі 3 446 256, 75 грн. та про стягнення солідарно з ОСОБА_2 на користь ПАТ "АКТАБАНК" коштів у загальному розмірі 4 485 074, 60 грн. (а.с. 69-70, 71, 72).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31 серпня 2015 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення 3 446 256,75грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_2 (а.с.74).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про опис й арешт майна боржника від 08 листопада 2016 року в присутності представника стягувача та 2-х понятих за місцем мешкання боржника в АДРЕСА_1 описано рухоме майно, що належить боржнику, а саме: духовка Electrolux, сер.№53600432; витяжка Gorenie; мебля м`яка - диван; 2 крісла; палас овальний, білого кольору з червоним рисунком; люстра біла, 8 рожкова; люстра з декоративними підвісками, 5 рожкова; шафа Stileta, 2шт.; настінні годинники; телевізор, Samsung, 2шт.; колонки Elas, 4шт.; кавомашина; тренажер.

Державним виконавцем було передано описане та арештоване майно на відповідальне зберігання боржнику за виконавчим провадженням, так як при описі майна умов для перевезення та подальшого зберігання описаного та арештованого майна на момент проведення опису не було.

При складанні постанови про опис й арешт майна боржника ОСОБА_2 у присутності всіх залучених до проведення виконавчих дій осіб, ОСОБА_2 надав присутнім для огляду та державному виконавцю для залучення до матеріалів виконавчого провадження Акт прийому-передачі до Договору відповідального зберігання з правом користування від 01 січня 2013 року та Договір відповідального зберігання з правом користування, укладений 01 січня 2013 року між ним та ОСОБА_1 в якому частково перелічено рухоме майно, що міститься в пунктах №№1-13 постанови про опис й арешт майна боржника (а.с.101).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Відповідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності на описане майно, так і на праві володіння ним і відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно із ст. 319 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майна. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого порушеного права, у спосіб, що не суперечить чинному законодавству.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» визначено основні вимоги стосовно застосування ст. 1 Першого Протоколу щодо захисту права власності. Як встановив Суд, положення ст. 1 Першого Протоколу передбачають такі правила захисту права власності: перша норма, виражена в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і встановлює принцип безперешкодного користування майном, друга норма, зафіксована в другому реченні того ж абзацу, регулює випадки позбавлення власності, встановлюючи певні умови; у третій нормі, що зафіксована в другому абзаці, за державами-учасницями визнається право контролю над володінням власністю відповідно до загальних інтересів та право на запровадження законів, необхідних для цього.

Отже, держави мають право контролювати використання майна відповідно до загального інтересу шляхом застосування таких законів, які вони вважають необхідними для таких цілей.

Відповідно до стандартів судової практики держава у випадках оскарження заходів контролю за використанням власності має довести наявність «розумного співвідношення пропорційності» між запровадженими заходами та правомірною метою, якої бажають досягти. У будь-якому випадку Суд визнає за державами доволі широке поле розсуду. Проте використання таких державних повноважень повинно відповідати матеріальним та процесуальним гарантіям, які випливають із першого принципу ст. 1 Першого Протоколу.

Отже, як вбачається з вищезазначеного, основною метою ст. 1 Першого Протоколу є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та іншим порушенням принципу безперешкодного користування своїм майном.

За таких обставин положення національного законодавства щодо можливості звернення стягнення на майно боржника на виконання його боргових зобов`язань не суперечить положенням Конвенції, а право позивача на мирне володіння майном не порушене, оскільки позивач не довів, що спірне майно належить йому, а не боржнику.

Згідно ч. 1 ст. 10, ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У зв`язку з тим, що як правило, в актах матеріального права встановлюються винятки з правил розподілу обов`язку у доказуванні, то і особлива увага приділяється доказовим презумпціям. Факти, які презумуються, мають бути включені до предмета доказування.

Предметом доказувальної презумпції в справах про звільнення майна з-під арешту є встановлене припущення про те, що майно, яке знаходиться в приміщенні боржника, вважається його власністю, поки не доведене інше.

В позовах про звільнення майна з-під арешту позивач має довести наявність юридичних фактів, з якими закон пов`язує право власності на арештоване майно чи право володіння ним на підставах закону чи договору з власником; факт порушення його права.

З урахуванням зазначеного, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що будь-яке майно, включене до акта опису та арешту майна від 08 листопада 2016 року належить йому, а не боржнику.

Будь-яких договорів, накладних, чеків або інших підтверджуючих документів на рухоме майно, яке включене до акта опису та арешту майна від 08 листопада 2016 року позивач також не подав.

На підтвердження того, що визначенні в описі речі належать позивачу, ОСОБА_1 був наданий в якості доказу лише договір відповідального зберігання з правом користування від 09 січня 2013 року.

Однак, як вбачається з глави 66 ЦК України за своєю природою договір зберігання не є договором, що встановлює, змінює або припиняє право власності на майно.

Враховуючи зазначене, предметом доказування в цій категорії справ має бути факт права власності на майно, яке було описане та арештоване.

Проте, позивачем ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження того, що майно, яке він хоче виключити з опису та зняти з нього арешт, належить йому на праві власності.

Також, під час опису майна та арешту майна 08.11.2016 року ОСОБА_2 державному виконавцю була надана копія договору зберігання, ідентична тому, що був наданий в матеріали справи, однак дата укладання зазначена 01 січня 2013 року.

Крім того, з наданих головним державним виконавцем пояснень вбачається, що 13.12.2016 року з явкою до відділу, ОСОБА_2 отримав вимогу державного виконавця про забезпечення безперешкодний доступ державного виконавця та суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, ОСОБА_4 - 15.12.2016 року в 11.00 год. за адресою: АДРЕСА_1 для перевірки наявності арештованого й описано майна за постановою про опис й арешт майна від 08.11.2016 року та з метою огляду суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, ОСОБА_4 майна для надання відповідного звіту про оцінку майна.

15 грудня 2016 року в 10.00 год. державний виконавець у присутності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, ОСОБА_4 прибули за місцем мешкання ОСОБА_2 , але консьєржка будинку АДРЕСА_1 відмовилась впустити державного виконавця та суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання до квартири, так як відсутній дозвіл ОСОБА_2 .

А тому, це вказує на те, що зазначений договір носить фіктивний характер і складений лише для того, щоб вилучити з опису і зняти арешт з майна.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2018 року змінити в частині правових обґрунтувань відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2018 року змінити в частині правових обґрунтувань відмови в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова