Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 203/6836/14-ц

провадження № 61-23365св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року у складі судді Колесніченко О. В. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Лаченкової О. В., та касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування витрат.

Позовна заява мотивована тим, що 12 вересня 2007 року він уклав з ТОВ «Варіант» договори купівлі-продажу та дарування 21/100 частини домоволодіння, на підставі яких зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Зазначав, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2014 року частково задоволено позов ОСОБА_5 та витребувано у нього 21/100 частину (до якої входить квартира № 3) домоволодіння на АДРЕСА_1 загальною площею 135,8 кв. м, житловою площею 99,1 кв. м.

Цим рішенням визнано право власності ОСОБА_5 на вказане нерухоме майно, а також встановлено, що він є добросовісним набувачем спірного майна.

У зазначеній квартирі ним проведено капітальний ремонт, внаслідок чого були понесені значні матеріальні витрати, на які збільшилася вартість вказаного майна, і які не можуть бути відокремлені від нього.

У зв'язку з цим, збільшивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь понесені витрати на поліпшення квартири АДРЕСА_1, а саме капітальний ремонт у розмірі 440 784,00 грн та заборгованість зі сплати 3 % річних в сумі 13 223,52 грн.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 у відшкодування вартості здійснених витрат на невід'ємні поліпшення майна - квартири АДРЕСА_1 440 784,00 грн, витрати на проведення експертизи 3 686,40 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 10 вересня 2015 року № 213-15 у відшкодування вартості здійснених витрат на невід'ємні поліпшення майна з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 440 784,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року заочне рішення Кіровського районного суд м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року змінено, викладено другий абзац резолютивної частини рішення суду в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у відшкодування вартості здійсненних витрат на невід'ємні поліпшення майна 238 420,00 грн, судовий збір в розмірі 2 384,00 грн». В іншій частині заочне рішення Кіровського районного суд м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд не може прийняти до уваги висновок судової будівельно-технічної експертизи від 10 вересня 2015 року № 213-15, згідно якого ринкова вартість поліпшень, проведених за договором № 09/03 від 14 вересня 2007 року, укладеним між ОСОБА_4 та ТОВ «ДПФ «Кодас», що не можуть бути відокремленими від самої квартири, на момент проведення експертизи складає 440 784,00 грн та стягнути з відповідача суму визначену висновком експертизи, оскільки цим висновком встановлена саме ринкова вартість поліпшень спірного майна, в той час коли до стягнення підлягає сума витрат, понесених позивачем на здійснення цих поліпшень, 238 420,00 грн.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильнезастосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції не звернули уваги, що додані позивачем квитанції на підтвердження виконання ремонтних робіт у квартирі № 3в домоволодінні на АДРЕСА_1 містять порушену нумерацію та хронологію. Крім того, він був позбавлений можливості спростувати вказані докази в суді першої інстанції шляхом подачі заяв про виклик свідків та про призначення повторної судової будівельно-технічної експертизи. Судами не враховано, що позивач не є добросовісним набувачем, оскільки на момент придбання квартири у ній був зареєстрований він, про що ОСОБА_4 міг і повинен був знати, зазначена квартира була предметом судових спорів та перебувала під арештом. Також суди не дослідили та не встановили вартість квартири до проведення ремонтних робіт і на момент розгляду справи, у зв'язку з чим не вирішили, на яку суму збільшилася вартість спірного майна. Крім того, судами не враховано, що право власності на квартиру за ним не зареєстровано, тому він не може бути належним відповідачем.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд усупереч вимогам частини четвертої статті 390 ЦК України стягнув з відповідача вартість робіт за проведений ним у квартирі ремонт, а не визначену висновком судової будівельно-технічної експертизи від 10 вересня 2015 року № 213-15 суму, яка підлягає відшкодуванню пропорційно збільшеної вартості майна внаслідок цих поліпшень.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначав, що позивач був належним чином повідомленийчерез оголошення в пресі про розгляд справи в суді першої інстанції, тому його доводи, що він не мав можливості подавати заяви та клопотання, є безпідставними. На момент придбання ним квартири у 2007 році, нотаріусом в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна була проведена перевірка та встановлено, що такі заборони на квартиру відсутні. Про судові справи, предметом спору яких була спірна квартира, йому відомо не було. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2014 року у справі № 203/6757/13-ц встановлено, що він є добросовісним набувачем.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Судами установлено, що за договором дарування від 18 квітня 2007 року ОСОБА_6 подарував ТОВ «Наукова виробнича фірма «Варіант» належну йому 21/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та 18 травня 2007 року за обдарованим було зареєстроване право власності на цю частину.

12 вересня 2007 року між ТОВ «Наукова виробнича фірма «Варіант» та ОСОБА_4 було укладено договір дарування 1/100 частини вказаного домоволодіння та договір купівлі-продажу 20/100 частин останнього.

14 вересня 2007 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності за вказаними вище правочинами (а. с. 13-15)

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2009 року у справі за позовом прокурора Кіровського району м. Дніпропетровська в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, 1990 рокународження, було визнано недійсним договір дарування від 18 квітня 2007 року, укладений між ОСОБА_6 та ТОВ «НВФ «Варіант», а також зобов'язано останнє повернути ОСОБА_6 в натурі все одержане на виконання договору дарування (а. с. 22-23).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2013 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Білоус С. В., ТОВ «НВФ «Варіант» про визнання договорів недійсними з підстав, що ОСОБА_5 обрав невірний спосіб захисту свого права (а. с. 18-21).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2014 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_4 21/100 частину (до якої входить квартира № 3) домоволодіння АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_5 право власності на 21/100 частину (до якої входить квартира № 3) домоволодіння АДРЕСА_1, що розташоване на земельній ділянці площею 831,0 кв. м, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 22-23).

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 10 вересня 2015 року № 213-15 ринкова вартість поліпшень, проведених за договором від 14 вересня 2007 року № 09/03, укладеним між ОСОБА_4 та ТОВ «ДПФ «Кодас», що не можуть бути відокремленими від самої квартири, на момент проведення експертизи складає 440 784,00 грн (а. с. 93-106).

Відповідно до частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2013 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Білоус С. В., ТОВ «НВФ «Варіант» про визнання договорів недійсними з підстав, що ОСОБА_5 обрав невірний спосіб захисту свого права через те, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, оскільки відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується (а. с. 18-21).

Проте, судами не враховано, що відповідно до положень частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісність позивача підлягає встановленню саме під час розгляду зазначеної справи, оскільки від цієї обставини залежить, чи має право позивач на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна, внаслідок поліпшень, які не можуть бути відокремлені.

Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна.

Відповідно до договору від 14 вересня 2007 року № 09/03, укладеного між ОСОБА_4 (замовник) та ТОВ «ДПФ Кодас» (виконавець), замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов'язання виконати роботи по ремонту приміщення за адресою: АДРЕСА_1 згідно специфікації (предмет договору) з оплатою робіт у строк до 31 грудня 2007 року. Сума цього договору складає 238 420,00 грн з ПДВ (а. с. 24, 25).

Договір виконаний сторонами угоди у повному обсязі, що підтверджується актами здачі-прийняття виконаних робіт до договору № 09/03 від 14 вересня 2007 року, складеними та підписаними сторонами договору 31 жовтня 2007 року (роботи виконані на суму 56 000,00 грн), 30 листопада 2007 року (роботи виконані на суму 82 300,00 грн), 31 грудня 2007 року (роботи виконані на суму 62 000,00 грн.), 31 січня 2008 року (роботи виконані на суму 38 120,00 грн.), та долученими до матеріалів справи квитанціями до прибуткових касових ордерів № 13/1 від 13 грудня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 14/1 від 14 грудня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 10/1 від 10 грудня 2007 року на суму 10 000,00 грн., № 11/1 від 11 грудня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 12/1 від 12 грудня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 15/1 від 15 грудня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 22/1 від 22 вересня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 24/1 від 24 вересня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 25/1 від 25 вересня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 21/1 від 21 вересня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 20/1 від 20 вересня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 23/1 від 23 вересня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 14/1 від 14 вересня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 18/1 від 18 вересня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 19/1 від 19 вересня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 17/1 від 17 вересня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 15/1 від 15 вересня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 16/1 від 16 вересня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 18/1 від 18 грудня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 21/1 від 21 грудня 2007 року на суму 8 000,00 грн, № 19/1 від 19 грудня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 16/1 від 16 грудня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 20/1 від 20 грудня 2007 року на суму 10 000,00 грн, № 17/1 від 17 грудня 2007 року на суму 10 000,00 грн (а. с. 26-33).

Суд апеляційної інстанції, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходив з вартості ремонтно-будівельних робіт, які здійснено позивачем на поліпшення отриманого ним майна.

Проте, всупереч положенням частини четвертої статті 390 ЦК України, апеляційний суд не врахував, що до відшкодування підлягають не витрати на поліпшення майна, а сума, на яку збільшилася вартість майна після його поліпшення, тому для її визначення необхідні відомості про вартість майна до його поліпшення та після того, як воно було здійснене.

При цьому, надані позивачем на підтвердження понесених витрат договір від 14 вересня 2007 року № 09/03 та акти здачі-прийняття виконаних робіт на суму 238 420,00 грн щодо проведення ремонтних робіт в квартирі АДРЕСА_1, є лише доказом понесених витрат.

Також апеляційний суд безпідставно не надав оцінки висновку судової будівельно-технічної експертизи від 10 вересня 2015 року № 213-15 та відповідно не перевірив правильності висновків суду першої інстанції щодо стягнення з відповідачавідшкодування вартості здійснених витрат на невід'ємні поліпшення майна у сумі 440 784,00 грн.

Таким чином внаслідок порушення апеляційним судом норм процесуального права належно не досліджено зібрані у справі докази в їх сукупності, не встановлено фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, чи є позивач добросовісним набувачем, чи забезпечили проведені в квартирі ремонтні роботи приріст ринкової вартості цього майна, оскільки поліпшення майна були здійснені у 2007 році, а тому для визначення суми, на яку збільшилася вартість майна, необхідні відомості про його вартість до поліпшення та після поліпшення.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки недоліки, допущені судом, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Під час нового розгляду суду належить урахувати викладене у цій постанові Верховного Суду, надати відповідну правову оцінку доказам та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик