Постанова

Іменем України

28 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 487/2219/17

провадження № 61-15239св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року у складі судді Нікітіна Д. Г. та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 31 січня 2018 року у складі суддів: Царюк Л. М., Локтіонової О. В., Ямкової О. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що на підставі наказу начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» № 134/о від 23 березня 2017 року його було звільнено з посади заступника начальника команди охорони загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату.

Вказував, що його звільнення відбулося з порушенням чинного законодавства, оскільки наказ про скорочення штатного розпису підписаний особою, яка не має повноважень діяти від імені відповідача, без завчасного попередження профспілкової організації та без надання попередньої згоди профспілкової організації, членом якої він є.

Посилаючись на викладені обставини просив поновити його на посаді заступника начальника команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України». Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України», в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» 71 758 грн 66 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один календарний місяць в сумі 8 206 грн 20 коп. Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь держави судові витрати в сумі 1 357 грн 60 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ДП «Адміністрація морських портів України» своєчасно та належним чином повідомив ОСОБА_1 про наступне вивільнення, але відповідачем не виконано обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, а не тільки в Миколаївській філії, внаслідок чого роботодавцем не виконано вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України, що свідчить про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням трудового законодавства. Крім того, роботодавець порушив вимоги статті 43 КЗпП України, оскільки не звертався до Професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту із обґрунтованим письмовим поданням та звільнив працівника без отримання згоди профспілки. При цьому, рішення профспілки про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, яке отримане судом на підставі частини дев`ятої статті 43 КЗпП України є обґрунтованим у розумінні частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 31 січня 2018 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції вірно виходив із того, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення позивача. Надана відповідачем відомість про надання пропозицій щодо вакантних посад не містить дати та переліку вакансій, які пропонувалися позивачу, а список філій вакантних посад має різні дати та не відображає всієї кількості філій, отже відповідачем не виконано обов`язок, передбачений статтею 49-2 КЗпП України. Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач не звертався до профспілки із обґрунтованим письмовим поданням. Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, а тому позивач повинен бути поновлений на попередній роботі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ДП «Адміністрація морських портів України» просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції не досліджено належним чином обґрунтовані та підтверджені належними доказами доводи відповідача щодо дотримання вимог законодавства про працю під час звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. Несвоєчасне повідомлення профспілки про заплановані звільнення згідно статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», пункту 4.1.1 колективного договору та статті 49-4 КЗпП України не впливають на права конкретного працівника, а відповідач повинен був дотримуватись норм частини другої статті 40, статей 43, 49-2 КЗпП України. Відповідь профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору є необґрунтованою, оскільки не містить посилань на правове обґрунтування незаконного звільнення працівника та посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав, у зв`язку з чим, відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» підстави для поновлення працівника на роботі відсутні. Крім того, відповідач виконав вимоги щодо надання одночасно з попередженням про звільнення списку вакантних постійних посад, включаючи усі філії підприємства від яких позивач відмовився.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що наказом від 23 серпня 2016 року ОСОБА_1 з 23 серпня 2016 року переміщено на посаду заступника начальника команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України», з оплатою згідно штатного розпису.

Наказом т.в.о. начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрації морських портів України» Єременко С. М. «Про внесення змін до штатного розпису» № 30 від 17 січня 2017 року скорочено із штатного розпису 66 штатних одиниць команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму з 23 січня 2017 року.

21 січня 2017 року ОСОБА_1 попереджено про скорочення штату та запропоновано наявні в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» вакантні посади.

Відповідно до актів, складених відповідачем, ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення із вакантними посадами в ДП «Адміністрація морських портів України».

Згідно наказу начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрації морських портів України» № 134/о від 23 березня 2017 року «Про припинення трудового договору» ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, за скороченням штату з посиланням, як на підставу такого звільнення, на наказ начальника адміністрації від 17 січня 2017 року № 30 «Про внесення змін до штатного розпису».

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ДП «Адміністрація морських портів України», є юридичною особою та має 15 відокремлених підрозділів.

Установлено, що позивач є членом Професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту.

Згідно витягу з протоколу засідання від 19 жовтня 2017 року, наданого на запит суду першої інстанції, відповідно до вимог частини дев`ятої статті 43 КЗпП України, профспілка відмовила ДП «Адміністрація морських портів України» у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 . Рішення мотивовано порушенням вимог статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», пункту 4.1.1 Колективного договору на 2013-2018 року, відсутності об`єктивних причин для неминучих звільнень працівників загону охорони, який має функціонувати відповідно до вимог Закону України «Про морські порти України», невиконання статей 40, 49 КЗпП України, оскільки роботодавець запропонував наявні вакансії лише в філії, а не на підприємстві в цілому. Також профспілка зазначила, що ДП «Адміністрація морських портів України» не видавало т.в.о. начальника філії Єременку С. М. довіреність представляти інтереси юридичної особи, а тому він не мав відповідно до приписів статей 92, 95 ЦК України повноважень на видачу наказу «Про внесення змін до штатного розпису» № 30 від 17 січня 2017 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП Українивизначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 частини першої статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`являлися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення, дійшов законного та обґрунтованого висновку про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України.

Крім цього, суди попередніх інстанцій встановивши, що позивач є членом професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту, проте звільнення позивача із займаної посади проведено за відсутності згоди профспілки, дійшли правильного висновку про те, що звільнення позивача є незаконним, оскільки відбулося з порушенням вимог частини другої статей 43, 252 КЗпП України та частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Суд апеляційної інстанцій надав належну правову оцінку посиланням відповідача на необґрунтованість рішення профспілкової організації про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, зазначивши, що вони спростовуються наявним у матеріалах справи витягом з протоколу засідання профкому від 19 жовтня 2017 року, який містить посилання на неврахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обґрунтування незаконності звільнення позивача, що відповідає положенням частини сьомої статті 43 КЗпП Українита частині шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності.

Доводи касаційної скарги щодо дотримання відповідачем положень статті 49-2 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки, у наданих актах відмови в ознайомленні з вакансіями та долученими до них списками вакансій у ДП «Адміністрація морських портів України» не зазначено, з якими саме вакансіями відповідач мав намір ознайомити позивача.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій посилань відповідача на те, що ДП «Адміністрація морських портів України» не може бути належним відповідачем у справі, оскільки Миколаївська філія ДП «Адміністрація морських портів України» є відокремленим підрозділом підприємства, якому надано право укладення трудових договорів з працівниками філії є безпідставними, оскільки згідно пунктів 3.1, 3.4 Положення про Миколаївську філію ДП «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України № 184 від 18 квітня 2014 року, філія є відокремленим підрозділом підприємства, не має статусу юридичної особи, дії вчиняються філією від імені підприємства, яке в свою чергу несе відповідальність за всіма зобов`язаннями філії, включаючи виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника в разі його незаконного звільнення.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 31 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко