Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 2/0808/1282/2012

провадження № 61-9519св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , Жовтневий РВ ГУМВС України в Запорізькій області в особі сектору у справах громадянства і реєстрації фізичних осіб,

третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2012 року у складі судді Скользневої Н. Г. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Стрелець Л. Г., Савченко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , Жовтневого РВ ГУМВС України в Запорізькій області в особі сектору у справах громадянства і реєстрації фізичних осіб, третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилими приміщенням, та про зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що 22 грудня 2002 року рішенням житлово-побутової комісії Управління СБУ в Запорізькій області йому як співробітнику було надано службову квартиру АДРЕСА_1 .

У липні 2003 року він разом з ОСОБА_2 вселився в зазначену службову квартиру.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 06 березня 2007 року шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 продовжувала проживати в службовій квартирі.

01 липня 2010 року ОСОБА_2 разом з їхнім спільним сином ОСОБА_3 добровільно виселилася та виїхала до іншого постійного місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , з вересня 2010 року син навчається в загальноосвітній школі № 3 м. Глухів, у зв`язку з чим із цього часу вони втратили право користування квартирою.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 з 01 липня 2010 року, зобов`язати Жовтневий РВ ГУМВС України в Запорізькій області в особі сектору у справах громадянства і реєстрації фізичних осіб зняти ОСОБА_2 разом із малолітнім ОСОБА_3 з реєстраційного обліку у спірній квартирі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2012 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 , малолітнього ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Зобов`язано відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю передбачених статтями 71, 72 ЖК УРСР передумов для визнання ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 особами, які втратили право користування жилим приміщенням, а також зняття їх з реєстраційного обліку відповідно до положень статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», встановивши, що відповідачі у квартирі АДРЕСА_1 не проживають без поважних причин з 2010 року, проте залишаються зареєстрованими у зазначеній квартирі, їхні особисті речі у спірній квартирі відсутні, перешкод у користуванні цим житлом їм не чинили, вони добровільно залишили квартиру.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Заочне рішення Жовтневого районного суд м. Запоріжжя від 07 червня 2012 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, та норми матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні цього спору, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при вирішенні цього спору не врахували відсутність висновку органу опіки та піклування щодо згоди на виселення малолітнього ОСОБА_3 За таких обставин ухвалення рішення про виселення малолітньої особи суперечить вимогам частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». При цьому суди попередніх інстанцій не встановили, чи забезпечені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлом у м. Глухові, про що зазначив позивач.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу позивачем до суду не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , Жовтневого РВ ГУМВС України в Запорізькій області в особі сектору у справах громадянства і реєстрації фізичних осіб, третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року цивільну справу № 2/0808/1282/2012 передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, передбаченим статтею 213 ЦПК України 2004 року.

Суди попередніх інстанцій установили, що 22 грудня 2002 року рішенням житлово-побутової комісії Управління СБУ в Запорізькій області ОСОБА_1 . як співробітнику було надано службову квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 7).

У липні 2003 року ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_2 та їхнім малолітнім сином ОСОБА_3 вселились у вказану квартиру (а. с. 8).

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 06 березня 2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 продовжувала проживати в службовій квартирі АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи судами також встановлено, що 01 липня 2010 року відповідачка разом з малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вивезла належне їй з дитиною майно та виїхала до іншого постійного місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту, або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При цьому саме на позивача (наймача жилого приміщення) процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше місце як підставу для розірвання з ними договору найму жилого приміщення.

Під час розгляду справи судами обґрунтовано враховано, що відповідачі не надали доказів на підтвердження того, що з 2010 року вони не проживають у спірній квартирі через неправомірні дії позивача чи інших осіб. Вони не надали доказів звернення до компетентних органів з метою усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, якщо такі їм чинилися.

Також варто зауважити, що під час розгляду цивільної справи № 576/1072/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа - виконавчий комітет Глухівської міської ради як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права користування, розпоряджання майном шляхом виселення з квартири, ОСОБА_2 вказувала, що з 2010 року проживає з сином ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_4 . Після укладення шлюбу з ОСОБА_5 у 2011 році останній почав проживати з ними в цій квартирі, в якій вона зробила ремонт та сплачувала комунальні платежі.

У справі, що переглядається, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачі: ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 , у спірній квартирі не проживають без поважних причин з 2010 року, витрат з утримання квартири не здійснюють, їхні речі у спірній квартирі відсутні, перешкод у користуванні їм ніхто не чинив, вони добровільно залишили квартиру.

Доводи касаційної скарги про порушення житлових прав малолітнього сина сторін є необґрунтованими.

Відповідно до статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад 6 місяців на рік.

Місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років, за вимогами статті 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Оскільки з 2010 року місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 за погодженням сторін визначено місце проживання його матері ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 , то наявні передумови вважати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Посилання ОСОБА_2 на недотримання судами положень частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» про необхідність висновку органу опіки та піклування щодо згоди на виселення малолітнього ОСОБА_3 висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

З наданої суду представником органу опіки та піклування Запорізької міської ради по Жовтневому району заяви про розгляд справи за його відсутності відомо, що вказаний орган проти розгляду справи за його відсутності не заперечує та просить ухвалити у справі заочне рішення про задоволення позовних вимог.

Отже, Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Що стосується вирішення питання про правомірність зобов`язання відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, відповідно до зазначеної норми зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи те, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України). Підстав відступити від таких висновків Верховним Судом не встановлено.

При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Таким чином, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації. Проте зазначене правильності вирішення судами спору по суті не спростовують.

Оскільки суди правильно визначили характер спірних правовідносин, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, Верховний Суд визнає наведені міркуваннями формальними, що не впливають на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті, та застосовує положення частини другої статті 410 ЦПК України, відповідно до якого не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Отже, на підставі аналізу наявних у справі доказів суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що відповідачі втратили право користування спірним житлом, оскільки добровільно залишили жиле приміщення, забрали свої особисті речі та вчинили дії, що свідчать про втрату ними інтересу до збереження прав користування спірним житлом.

Доводи касаційної скарги фактично стосуються незгоди заявника з мотивами оскаржуваних судових рішень виключно з формальних міркувань, правового значення для вирішення цього спору не мають та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки були предметом апеляційного розгляду за апеляційною скаргою ОСОБА_2 .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк