Провадження № 2/522/6879/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Грищук В.О.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути з останньої на його користь заборгованість у розмірі 612 364,50 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.05.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей на загальну суму у розмірі 145 750 грн. Відповідач зобов`язалася повернути кошти до 28.06.2019 року, за комерційним курсом продажу доларів США, що буде встановленим ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» станом на дату повернення коштів та становитиме 5500 доларів США. Відповідач не зробила жодної виплати для погашення заборгованості. Пунктом 8 Договору сторони передбачили сплату інфляційні витрати у розмірі 100%, пеню у розмірі 10% та штраф у розмірі 5%. Таким чином, за розрахунком позивача розмір заборгованості відповідач становить 612 364,50 грн.

Ухвалою суду від 08.08.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, позивачу надано 10-денний термін для усунення недоліків позову.

Після усунення недоліків позову, ухвалою суду від 29.08.2019 року провадження у справі відкрите, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 24.10.2019 року.

До суду 18.10.2019 року надійшов відзив, поданий представником відповідача ОСОБА_3 , згідно якого просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що ОСОБА_2 було обмануто та насправді між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 мала борг перед ОСОБА_4 та ОСОБА_1 запропонував їй погасити її борг в рахунок погашення боргу за іпотечним договором. ОСОБА_2 не отримувала копію розписки та коштів, лише формально підписала документ.

Ухвалою суду від 24.10.2019 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 27.11.2019 року.

У судове засідання 27.11.2019 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Представник позивача ОСОБА_5 подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 28.05.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, згідно умов якого ОСОБА_2 отримала у власність грошову суму в розмірі 145 750 грн., що в еквіваленті на день підписання цього договору, за комерційним курсом купівлі доларів США, встановленими ПАТ «КБ «ПриватБанк» становить 5500 доларів США, та зобов`язалася повернути кошти до 28.06.2019 року.

ОСОБА_2 подала до суду заяви до слідчих, прокуратури з яких вбачається, що щодо неї були вчинені шахрайські дії, витяги з єдиного реєстру досудових розслідувань, зареєстрованих за заявою ОСОБА_2 , втім такі документи не підтверджують наявність складу кримінального правопорушення та особу злочинця.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Також, суд вважає, що договір купівлі-продажу від 22.03.2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не входить до предмету доказування, тому не приймається до уваги.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з положеннями статей 530, 612, 625 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 3.1 Договору позики грошей від 28.05.2019 року, сторони узгодили, що у випадку зміни курсу гривні до долара США, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики відповідав доларовому еквіваленті позики за комерційним курсом продажу доларів США, що буде встановленим АТ КБ «ПриватБанк» станом на дату повернення позики.

Таким чином, тіло позики, що підлягає поверненню становить, за розрахунками позивача, 137 610 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Договором позики, що укладений між сторонами 28.05.2019 року проценти не визначені.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Доказів виконання ОСОБА_2 зобов`язання за договором, суду представлено не було.

В свою чергу, ч. 1 ст. 611 ЦК України закріплено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Пунктом 8 договору позики від 28.05.2019 року передбачено, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики у встановлений строк, позичальник зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 100% річних від простроченої суми, пеню у розмірі 10% від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, за кожний день прострочення та за кожне відповідне неналежне виконання умов цього договору, а також штраф у розмірі 5% від суми позики, зазначеній у п.1 цього Договору, за кожне порушення строків сплати позики.

Позивач просить стягнути заборгованість за договором позики, що становить 137 610 грн., тобто 5500 дол. США по курсу 25.02 грн. за 1 дол., пеню у розмірі 467 874 грн. та штраф у розмірі 6 880,50 грн.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Цивільно-правова відповідальність це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або на законі, та, які полягають у позбавленні його певних прав або у заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

При виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України).

Тому в кожному випадку окремо необхідно визначати, стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, в тому числі, з урахуванням їх розміру.

Розмір позики як вказувалося вище визначається у розмірі 137 610 грн., в той час як пеню позивач розрахував у розмірі 467 874 грн., що є як втричі більше за розмір позики, що є несправедливим, тим більше враховуючи те, що позика надавалася на один місяць та позикодавець звернувся до суду через два місяця після настання строку повернення боргу.

Суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11.07.13 №7-рп/2013).

Таким чином, чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов`язань й міру майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом`якшення неустойки наділений суд за для усунення явної її неспіврозмірності й подальшого порушення зобов`язань.

Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 06.11.2018 року у справі №913/89/18, від 04.12.2018 року у справі №916/65/18, від 03.07.2019 року у справі №917/791/18.

Таким чином, враховуючи інтереси обох сторін, з врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, про відмову у стягненні пені, яка є неправомірним збагачення кредитора за рахунок боржника, та яка є другим видом відповідальності за одне й теж порушення, тобто несвоєчасне повернення суми позики, та зважаючи на те, що відповідальність боржника забезпечена стягненням штрафу.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За змістом ч. 1 ст. 81 України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин та правових підстав, враховуючи недоведеність обставин викладених відповідачем, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 на його користь суму позики у розмірі 137 610 грн. та штрафу у розмірі 6 880,50 грн., що в цілому складає 144 490,5 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) заборгованість у розмірі 144 490 (сто сорок чотири тисячі чотириста дев`яносто) гривень 50 копійок.

У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 04.12.2019 року.

Суддя: В.Я. Бондар