Постанова

Іменем України

29 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 362/1253/17-ц

провадження № 61-48244св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Виконавчий комітет Васильківської міської ради Київської області та Васильківської міської ради Київської області, ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року у складі судді Корнієнка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області та Васильківської міської ради Київської області, ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування окремих положень рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтв про право власності на нерухомість.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що на підставі рішення Васильківського міського суду від 23 лютого 2001 року за ним визнано право власності на незакінчений будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , право власності в бюро технічної інвентаризації не зареєстровано. 15 листопада 2002 року він подарував ОСОБА_2 Ѕ частини незакінченого будівництвом спірного житлового будинку (77 % готовності), невід`ємною частиною договору дарування була їх спільна заява з відповідачем, якою засвідчувалось, що земельна ділянка біля спірного незакінченого будівництвом будинку приватизована ОСОБА_1 і державний акт на землю виданий на його ім`я. Відповідач посвідчила, що цей факт їй відомий і наслідки щодо вирішення питання відчуження частини земельної ділянки на її ім`я їй роз`яснено. Як вбачається зі змісту вказаного договору дарування, правовою підставою його укладання є незареєстроване у встановленому порядку рішення Васильківського міського суду 23 лютого 2001 року та довідка Васильківського бюро технічної інвентаризації від 26 вересня 2002 року № 351. Після укладення договору дарування він своїми силами закінчив будівництво будинку. В грудні 2006 року він звернувся до Виконавчого комітету Васильківської міської ради із заявою про затвердження акта державної прийомки в експлуатацію індивідуального будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Виконавчого комітету Васильківської міської ради від 28 грудня 2006 року № 740 затверджені акти державної прийомки в експлуатацію індивідуальних будинковолодінь, та доручено Васильківському бюро технічної інвентаризації оформити право власності на будинковолодіння та підготувати свідоцтво про право власності, у тому числі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на будинок. Проте таке рішення є незаконним, оскільки із заявою про затвердження акта державної прийомки в експлуатацію індивідуального будинковолодіння він звернувся один, що підтверджується його підписом на вказаній заяві, а заяви відповідача під вказаним рішенням немає та в його заяві він не просив оформлювати за ним і відповідачем право власності на спірний житловий будинок та видавати їм свідоцтва про право власності на нього по Ѕ частини кожному.

01 березня 2007 року на підставі оскаржуваного рішення Васильківською міською радою йому та ОСОБА_2 видані свідоцтва про право власності на нерухоме майно, спірний житловий будинок розділено у рівних частинах по Ѕ кожному, але будь-якого розподілу між ними спірного житлового будинку не проведено, згоди на такий розподіл він не надавав, земельна ділянка перебувала у його власності. В оскаржуваному рішенні виконавчого комітету чітко зазначено про видачу їм свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок без зазначення конкретних часток, тобто в спільну сумісну власність, та в акті державної прийомки в експлуатацію індивідуальних будинковолодінь також нічого не вказано про частки. Всупереч викладеному, міською радою проведено розподіл спірного житлового будинку між ним та відповідачем у рівних частках без їхньої на те згоди та без належних повноважень.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати незаконним та скасувати підпункт 2.4 пункту 2 рішення Виконавчого комітету Васильківської міської ради від 28 грудня 2006 року № 740, визнати недійсним та скасувати свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01 березня 2007 року серії ЯЯЯ № 342663 та серії ЯЯЯ № 342662, видані Васильківською міською радою на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , скасувати їхню державну реєстрацію та записи про державну реєстрацію прав.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що права та інтереси позивача, як власника нерухомості, спірним рішенням органу місцевого самоврядування, щодо визнання за ним та ОСОБА_2 права спільної сумісної власності на спірний будинок, та виданими Васильківською міською радою свідоцтвами про право власності на нього з визначенням за ними спільної часткової власності, по Ѕ частини, за кожним, жодним чином не порушені, оскільки фактична визначеність частковості прав власності зазначених сторін на нерухомість обґрунтовується відповідним правочином від 15 листопада 2002 року, а їх виділ у натурі - відповідним судовим рішенням від 27 березня 2014 року, законність яких підтверджена рішеннями апеляційної та касаційної інстанцій, а право власності ОСОБА_2 , у тому числі, державною реєстрацією її речових прав на спірну нерухомість.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, проте з огляду на те, що вступна та резолютивна частини цього рішення не підписанні суддею, це рішення підлягає обов`язковому скасуванню на підставі пункту 5 частини третьої статті 376 ЦПК України.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У грудні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що позивачем надані докази того, що він одноособово звернувся із заявою до Виконавчого комітету Васильківської міської ради про затвердження акта державної прийомки в експлуатацію спірного будинку. У встановленому порядку, будь-якого розподілу спірного житлового будинку між сторонами проведено не було, згоди на такий розподіл позивач не надавав, земельна ділянка перебувала у власності лише ОСОБА_1 , виходячи з цього, не зрозуміло за яких обставин міська рада самостійно провела такий розподіл.

У березні 2019 року ОСОБА_2 подала до суду відзив на касаційну скаргу у якому зазначено, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими. Позивач не надав доказів його порушених прав.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзивів на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що рішенням Васильківського міського суду від 23 лютого 2001 року у справі № 2-229 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розподіл будинку позов задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на незакінчений будівництвом будинок АДРЕСА_1 , та стягнуто із нього на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за Ѕ частини будинку в сумі 16 000,00 грн.

Згідно з довідкою Васильківського міжрайонного бюро технічної інвентаризації від 26 вересня 2002 року № 351, земельна ділянка АДРЕСА_1 , знаходиться у користуванні ОСОБА_1 на підставі рішення Васильківської міської ради народних депутатів 11 сесії ХХІ скликання від 21 січня 1992 року, на земельній ділянці площею 0,10 га на АДРЕСА_1 , розпочато будівництво житлового будинку з цокольним поверхом, розмірами 10,05х12,0 відсоток готовності якого складає 77 %, вартістю 42 083,00 грн.

15 листопада 2002 року ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_2 за договором дарування Ѕ частини незакінченого будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 . За змістом зазначеного договору, на земельній ділянці розпочато будівництво житлового будинку розміром 10,05 м х 12,0 м із цокольним поверхом, готовність якого становить 77 %. Незакінчений будівництвом житловий будинок, Ѕ частини якого дарується, належить дарителю на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2001 року за № 2-229 та довідки Васильківського бюро технічної інвентаризації від 26 вересня 2002 року за № 351.

Згідно з пунктом 10 договору всі обов`язки по закінченню будівництва Ѕ частини житлового будинку покладаються на обдаровану.

У договорі дарування міститься заява ОСОБА_1 про те, що земельна ділянка біля незакінченого будівництвом житлового будинку ним приватизована та є державний акт на землю на його ім`я. Відчуження частини цієї земельної ділянки на ім?я обдарованої буде вирішуватись ними додатково.

18 грудня 2006 року ОСОБА_1 звернувся до Васильківського міського голови від свого імені та від імені ОСОБА_2 із заявою, в якій просив затвердити акт державної прийомки в експлуатацію індивідуального домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

У матеріалах справи знаходиться акт державної прийомки в експлуатацію індивідуального будинковолодіння, складений державною приймальною комісією Виконавчого комітету Васильківської міської ради в присутності забудовників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Рішенням Виконавчого комітету Васильківської міської ради від 28 грудня 2006 року № 740 вирішено затвердити акти державної прийомки в експлуатацію індивідуальних будинковолодінь, доручено Васильківському міжрайонному бюро технічної інвентаризації оформити право власності на будинковолодіння та підготувати свідоцтво про право власності, у тому числі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 88,9 кв. м, корисною - 256,8 кв. м, загальною площею за внутрішніми обмірами 304,1 кв. м.

01 березня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 одержали свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 342663 та ЯЯЯ № 342662, згідно з якими вони є співвласниками у рівних частках (по Ѕ) на будинок АДРЕСА_1 , та в той же день зареєстрували право власності в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Загальна площа будинку - 304,1 кв. м, житлова - 88,9 кв. м, житловий будинок літ. «А», погріб літ. «Б», криниця літ. «К», скважина літ. «К», огорожа літ. «О», замощення літ. «І».

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку та надвірних споруд у натурі, визнання права власності на Ѕ частини земельної ділянки, поділ її в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою позов задоволено, визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 право власності для обслуговування окремої ізольованої квартири на конкретні приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 , визнано за позивачем та відповідачем за кожним право власності на Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 0,100 га за вказаною адресою.

10 липня 2015 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі вказаного рішення.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Васильківського міського нотаріального округу Київської області Тарасова Л. Г., про визнання договору дарування недійсним, скасовано рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2015 року та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Нормативно-правове обґрунтування

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з частиною першою статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлене за домовленістю співвласників або законом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що фактична визначеність частковості права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 , обґрунтовується відповідним правочином від 15 листопада 2002 року, а їхній виділ в натурі - рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2014року, законність яких підтверджена рішеннями апеляційної та касаційної інстанцій, а право власності ОСОБА_2 , у тому числі, державною реєстрацією її речових прав на спірну нерухомість, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з безпідставністю його вимог, оскільки після укладення між сторонами у справі договору дарування від 15 листопада 2002 року Ѕ частини будинку, у співвласників будинку виникло право власності на Ѕ частини будинку у кожного. ОСОБА_1 не наведено будь-яких правових підстав виникнення спільної сумісної, а не часткової власності на спірний будинок, а отже, доводи про належність йому частки у праві спільної сумісної власності більше, ніж Ѕ частини будинку, є безпідставними.

Таким чином, Виконавчий комітет Васильківської міської ради, приймаючи рішення від 28 грудня 2006 року № 740, зокрема в частині затвердження акта державної прийомки в експлуатацію і доручення Васильківському міжрайонному бюро технічної інвентаризації оформити право власності на будинковолодіння та підготувати свідоцтво про право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 , діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик