ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року

м. Харків

справа № 645/342/17

провадження № 22-ц/818/905/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю: секретаря - Семикрас О.В.,

учасників справи:

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 01 листопада 2018 року (ухвалене суддею - Шарко О.П., в залі суду в м. Харкові),-

ВСТАНОВИВ:

30 січня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позивач зазначав, що в період шлюбу з відповідачем вони за договором купівлі-продажу придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Шлюб між ними розірваний за рішенням суду від 30 жовтня 2013 року.

ОСОБА_2 не визнає його права на спірну квартиру.

У зв'язку з чим, просив суд визнати за ним право власності на ? частину спірної квартири.

ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала.

Пред'явила зустрічні позовні вимоги, які неодноразово уточнювала та в останній редакції просила суд визнати за нею право власності на 885/1000 часток квартири АДРЕСА_2, загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 115/1000 часток квартири АДРЕСА_2, загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію за ? частину гаражу НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Автолюбитель», розташованому по АДРЕСА_11, в розмірі 18 690, 50 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на її користь судовий збір в розмірі 4 800, 00 грн.

В обґрунтування позову посилалась на ті обставини, що спірна квартира була придбана за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири, належної їй на праві власності до шлюбу.

Відчуження гаражу, який був придбаний в період шлюбу, позивач здійснив без її згоди, у зв'язку з чим на її користь з позивача підлягає стягненню ? частина компенсації його вартості.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задоволено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації - задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_3 майном, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2, та в порядку розподілу майна подружжя визначено рівними частки на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, по ? частці кожному.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартиру АДРЕСА_4.

Стягнуто з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 4258,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості ? частини гаражу №66 в гаражному кооперативі «Автолюбитель», розташованому по АДРЕСА_12 у розмірі 18690,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 186,90 грн.

В задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі її позовні вимоги по зустрічному позову, посилаючись на ті обставини, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводам, викладеним в її зустрічній позовній заяві про те, що спірна квартира придбана за рахунок грошей від продажу її дошлюбного особистого майна, не надано належної оцінки.

Крім того, суд не врахував, що з нею мешкає неповнолітня дитина, у зв'язку з чим її частка в праві власності на спірну квартиру підлягає збільшенню з цих підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Судом першої інстанції надана всім доводам належна оцінка.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу підтримували.

Представник ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Вислухавши пояснення сторін, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_13, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира придбана у період шлюбу сторін, у зв'язку з чим набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність.

Доводи відповідача про те, що 885/1000 частин спірної квартири було придбано за рахунок грошей, отриманих від продажу квартири, яка є її дошлюбним особистим майном, не ґрунтуються на належних доказах.

Колегія суддів вважає, що погодитися з висновками суду першої інстанції в повному обсязі не можна, виходячи з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону у повному обсязі не відповідає.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не заперечується сторонами, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 жовтня 2002 року до 30 жовтня 2013 року (а. с. 9, 10, 61 т.1).

Від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з матір'ю ОСОБА_2 (а. с. 62 т.1).

В період шлюбу за договором купівлі-продажу від 20 травня 2003 року ОСОБА_2 придбала трикімнатну квартиру, житловою площею 40,5 кв.м., загальною площею 59,5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_5 (а. с. 65-66 т.1).

Зазначена квартира була придбана за 12 338, 00 грн. (а. с. 65 т.1).

Судом безперечно встановлено, що в день укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу ОСОБА_2. здійснила відчуження квартири АДРЕСА_6, яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу від 24 березня 2000 року, за 9 490, 00 грн. (а. с. 64 т.1).

Отже, при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що в день укладення договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 отримала кошти від продажу дошлюбного майна у сумі 9 490, 00 грн.

Зазначений факт підтверджений належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС), який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 24 цього Кодексу передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічні вимоги містяться і в статтях 57, 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Згідно правової позиції, викладеної в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15 зазначено, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

За таких обставин, при розгляді цієї справи суд першої інстанції повинен був надати оцінку не тільки тому факту, що спірна квартира була набута сторонами у період шлюбу, але і дослідити джерело набуття цієї квартири.

Проте, судом першої інстанції це питання належним чином не було з'ясоване.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалене по неповно з'ясованим обставинам, що мають значення для справи, висновку суду не відповідають фактичним обставинам.

У зв'язку з чим, колегія суддів на підставі пунктів 1,3 частини 1 статті 376 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції в частині визнання спірної квартири в цілому спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину цієї квартири.

Колегія суддів ухвалює нове судове рішення в цій частині, яким частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_4 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 в зазначеній частині.

При ухваленні нового рішення в зазначеній частині колегія суддів виходить з наступного.

При розгляді справи ОСОБА_2 були надані належні та допустимі докази про те, що на час придбання спірної квартири вона отримала кошти в сумі 9 490, 00 грн. від продажу квартири, яка була її дошлюбним майном.

Зазначені кошти ОСОБА_2 отримала безпосередньо перед оформленням договору купівлі-продажу на спірну квартиру, у зв'язку з чим, колегія суддів не погоджується з доводами ОСОБА_4 про те, що гроші від продажу квартири, належної ОСОБА_2 на праві власності, були витрачені на інші потреби.

Дані доводи ОСОБА_4 не підтверджені належними та допустимими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що при придбанні квартири АДРЕСА_7 були внесені кошти в сумі 9 490, 00 грн., які є особистим майном ОСОБА_2, у зв'язку з чим її частка в праві власності на зазначену квартиру повинна бути збільшена.

Колегія суддів виходить із того, що вищезазначена квартира була придбана сторонами за 12 338, 00 грн., із яких сума 9 490, 00 грн. належала ОСОБА_2, тобто спільною власністю подружжя була сума 2 848, 00 грн., що складає 23% від вартості квартири.

При розгляді справи як в суді першої, так і апеляційної інстанції, позивачем не було надано доказів, що в придбання спірної квартири були вкладені його особисті кошти, які були у нього до одруження.

Посилання ОСОБА_4 на ті обставини, що йому були перераховані кошти матір'ю, яка мешкає в США, не заслуговують на увагу, оскільки на час придбання квартири на ім'я ОСОБА_4 була перерахована сума 300, 00 доларів США.

Зазначена сума отримана позивачем 30 квітня 2003 року (а. с. 22 т.3).

Інші суми позивач отримував протягом 2007-2008 року, у зв'язку з чим, вони не могли бути витрачені на придбання квартири (а. с. 95-111 т.2).

Належних та допустимих доказів стосовно того, що зазначена сума була перерахована саме ОСОБА_4, а не родині, а також, що сума 300, 00 доларів США була витрачена на придбання квартири, під час розгляду справи як в суді першої, так і апеляційної інстанції, позивачем не надано.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що спільною сумісною власністю подружжя є 23/100 частини АДРЕСА_14, тобто кожному із подружжя належить право власності на 23/200 частини цієї квартири.

Отже, частка ОСОБА_4 в праві власності на спірну квартиру складає 23/200 частин, частка ОСОБА_2 177/200 частин.

Доводи ОСОБА_2 стосовно збільшення її частки в праві власності на квартиру у зв'язку з тим, що з нею проживає неповнолітня дитина, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки такі вимоги ОСОБА_2 при розгляді справи в суді першої інстанції заявлені не були, у зв'язку з чим вони не підлягають розгляду і судом апеляційної інстанції.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації у сумі 18690, 50 грн., то рішення суду в зазначеній частині ОСОБА_4 не оскаржується.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 також не міститься доводів, наведених у спростування висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Заява ОСОБА_2 щодо застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки доводи заяви про те, що перебіг строку позовної давності почався з часу ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу сторін, не є обґрунтованими, суперечать вимогам ч.1 ст. 261 ЦПК України.

Зазначеним рішенням не були порушені права ОСОБА_4 на користування спірною квартирою.

Права ОСОБА_4 щодо права на вищевказану квартиру були порушені з часу пред'явлення ОСОБА_2 позову про визнання його таким, що втратив право користування цією квартирою.

Такий позов був пред'явлений ОСОБА_2 в травні 2016 року.

Отже, ОСОБА_4 звернувся до суду в межах строку позовної давності.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину квартири та відмові у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розподіл квартири.

Колегія суддів в цій частині ухвалює нове судове рішення, яким частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_4 та задовольняє зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 в зазначеній частині.

Колегія суддів визнає право власності за ОСОБА_4 на 23/200 частин квартири АДРЕСА_8.

За ОСОБА_2 визнає право власності на 177/200 частин зазначеної квартири.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України колегія суддів перерозподіляє судові витрати у справі.

Стягненню з ОСОБА_4 підлягає судовий збір на користь ОСОБА_2, сплачений при зверненні до суду, у сумі 907, 50 грн., що пропорційно задоволеним вимогам.

Отже, суд зменшує суму судового збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, з 4 258, 50 грн. до 907, 50 грн.

Питання щодо стягнення судових витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги колегія суддів не вирішує, оскільки зазначених вимог апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить (а. с. 57 - 61 т. 3).

Колегія суддів вважає, що докази, надані представником ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, не заслуговують на увагу, оскільки вони надані з порушенням ч.3 ст. 367 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 367, 368, 371, ч.2 ст. 374, ст. 376,ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384, ст. 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частини квартири АДРЕСА_9 та відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ квартири - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 про поділ квартири - задовольнити частково.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ квартири - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 23/200 частин квартири АДРЕСА_10.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 177/200 частин квартири АДРЕСА_10.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 907, 50 грн.

В іншій частині рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 січня 2019 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук