Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2019 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Пустовойт Т. В., за участю секретаря судового засідання Дарменко В.В., представника позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, внаслідок кримінального правопорушення, погіршення стану здоров`я, а також у зв`язку із продовженням лікування ушкодженого здоров`я,-

У С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_3 , через свого представника ОСОБА_1 , яка діє на підставі довіреності від 04.04.2018 року, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позов обґрунтовано тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 09 серпня 2016 року в результаті протиправних дій відповідача, позивачці було спричинено чисельні тілесні ушкодження, у тому числі ушкодження середнього ступеню тяжкості. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24.11.2016 року ОСОБА_2 звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України на підставі ст.46 КК України у зв`язку із примиренням із потерпілою ОСОБА_3 . Цивільний позов із вимогами про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, продовженням лікування та реабілітацією ушкодженого здоров`я позивачкою не пред`являвся. Проте після постановлення ухвали відповідач в рахунок відшкодування матеріальної шкоди відмовився сплачувати кошти. У зв`язку з отриманими травмами позивачка проходила та продовжує проходити лікування та реабілітацію. Оскільки спричинені ушкодження мають продовжуваний характер, виникає необхідність в проведенні, у тому числі, хірургічних операцій, додаткових курсів масажу, ЛФК, інших реабілітаційно-відновлюючих процедур. При цьому виникають додаткові труднощі в пересуванні, так позивач не має можливості при відвідуванні лікарень добиратись до них громадським транспортом, оскільки її права нога не згибається, то виникають труднощі при посадці. Час від часу стан її здоров`я погіршується, через нерівномірне навантаження на обидві ноги, з`явились болі у спині, що тягне за собою додаткове лікування. При цьому позивачка через отримані ушкодження не має змоги працювати, доходу не отримує. Просила стягнути з відповідача понесені нею документально підтверджені витрати у сумі 6939,44 грн. Крім того, винними діями відповідача позивачки завдано значної моральної шкоди. Після ДТП уклад її життя змінився, вона залишилась без постійно доходу, оскільки працювати не може, періодично потребує сторонньої допомоги дочки та сестри, через біль в нозі не може спати у ночі. Тому вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. є обґрунтованими. Загалом позивачка просить стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 1 000 000 грн., матеріальну шкоду у розмірі 6939,44 коп.

Позивачка ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, у позовній заяві зазначила щодо розгляду справи без її участі, за участю її представника ОСОБА_1 , свої вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Представник позивачки ОСОБА_1 , яка діє на підставі довіреності від 04.04.2018 року, у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Зазначила, що матеріальна шкода у розмірі 6939,44 грн. є документально підтвердженою, вказані витрати понесені позивачкою за період з 27.03.2018 року по 31.07.2018 року включно.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме матеріальну шкоду у сумі 6939,44 грн., моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. Відзив на позовну заяву суду не надав.

Оскільки відповідачем не було надано відзиву на позов, тому суд приймає до уваги лише надані докази позивачем.

Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вивчивши зібрані в справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини по даній справі регулюються Цивільним Кодексом.

За приписами ст.22, 23, 1166, 1167 ЦК України особа, якій завдано матеріальної та моральної шкоди, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до загального правила, встановленого ч.2 ст.1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Тобто тягар доказування згідно з перерахованими нормами розподіляється таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач - відсутність його вини у заподіянні шкоди.

Згідно з положеннями ч.ч.2,5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно п.3,4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року №6 (зі змінами, внесеними постановами від 8 липня 1994 р. №7, від 30 вересня 1994 р. №11, від 25 травня 1998 р. №15 та від 24 жовтня 2003 р. №9), під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав.

Особа яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України).

Згідно поданих доказів такі обставини встановлені не були, тому суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 повинен відповідати за завдану шкоду.

Судом встановлено, що згідно ухвали Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24.11.2016 року ОСОБА_2 звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України на підставі ст.46 КК України у зв`язку із примиренням із потерпілою ОСОБА_3 . Ухвала набрала законної сили 01.12.2016 року.

Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України підставами звільнення від доказування є вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З ухвали Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24 листопада 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 09 серпня 2016 року о 15 годині 10 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем, марки «Mersedes Bens 638» номерний знак НОМЕР_1 , здійснював на ньому рух по проїжджій частині дворової території будинку АДРЕСА_1 . Здійснюючи рух у зазначеному напрямку, та під`їжджаючи до перехрестя з вул.Блажевича, водій ОСОБА_2 зупинив керований ним автомобіль, щоб переконатися в відсутності транспортних засобів на проїжджій частині вул.Блажевича, на яку водій ОСОБА_2 виконати маневр лівого повороту в напрямку вул.Карпінського. Переконавшись у відсутності транспортних засобів, ОСОБА_2 поновив рух керованого ним автомобіля «Mersedes Bens 638» номерний знак НОМЕР_1 , та здійснюючи маневр лівого повороту на вул.Блажевича, водій ОСОБА_2 проявляючи злочинну недбалість, будучи неуважним, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної пригоди, не маючи перешкод технічного характеру, діючи в порушення вимог п.10.1 та 10.2 Правил дорожнього руху України, згідно яких:

п.10.1 Перед початком руху, перестроювання та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

п.10.2 Виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з`їжджаючи з дороги велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає.

Маючи об`єктивну можливість спостерігати за дорожньою обстановкою та рухом інших учасників дорожнього руху попереду керованого ним автомобіля, не переконався, що це буде безпечним для інших учасників дорожнього руху, здійснюючи маневр лівого повороту на вул.Блажевича, лівим дзеркалом заднього виду здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , яка перетинала проїжджу частину вул.Блажевича з права на ліво відносно руху транспортного засобу. Внаслідок дорожньо-транспортної події, пішоходу ОСОБА_3 були спричинені наступне тілесне ушкодження: закритий осколковий субкапітальний перелом шийки правого стегна із зсувом, який відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що призвів за собою тривалий розлад здоров`я на термін понад двадцять один день.

Таким чином, своїми необережними діями, що виразилися в порушенні вимог п.10.1 та п.10.2 «б» Правил дорожнього руху України, що спричинило дорожньо-транспортну подію, ОСОБА_2 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_3 середнього ступеню тяжкості тілесне ушкодження.

Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого №329, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходилась на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні МЛСМД з 09.08.2016 року по 30.08.2016 року з діагнозом: посттравматичний коксоартроз правого тазостегнового суглоба ІV стадії (як наслідок автодорожньої травми 09.08.2016 року) в стадії загострення, контрактура ІІ ст. Порушення функції ходьби ІІ ст.

Як встановлено в судовому засіданні, і це підтвердила позивачка, ОСОБА_2 з моменту настання ДТП й спричинення тілесних ушкоджень до початку 2018 року надавав матеріальну допомогу на лікування в добровільному порядку, у зв`язку з чим не виникало потреби звертатися до суду.

Відповідно до виписки з карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходилась на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні КУ «Міська лікарня №4 ім.І.К.Мацука» з 23.05.2018 року по 30.05.2018 року з діагнозом: закритий субкапітальний перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням.

Згідно наданого позивачкою розрахунку матеріальної шкоди (збитків), квитанцій та чеків, документально підтвердженими є витрати на придбання лікарських засобів, препаратів, матеріалів медичного призначення для проведення операції, консультацій лікарів, витрати щодо проїзду до лікарень та інше, в період з 27.03.2018 року по 31.07.2018 року, на загальну суму 6939,44 грн.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року з подальшими змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, що її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина даної особи.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що саме внаслідок дій відповідача ОСОБА_2 були причинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості позивачці, які знаходиться в причинному зв`язку з лікуванням останньої, тобто з відповідача необхідно стягнути витрати понесені позивачкою у розмірі 6939,44 грн.

Розглядаючи позовні вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Постановою Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надано визначення моральної шкоди, під якою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно пункту 3 Постанови визначено, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого він при цьому виходить.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Як вбачається із позовної заяви та встановлено в судовому засіданні, вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачкою обґрунтовуються душевними стражданнями, яких вона зазнала внаслідок отриманих тілесних ушкоджень. Порушився її стан здоров`я, постійний уклад життя, вона позбавлена можливості працювати та отримувати постійний дохід, час від часу потребує сторонньої допомоги рідних, постійно відчуває фізичний біль, обмежена можливість пересування, та, як наслідок спричинених ушкоджень, вимушена була оперуватися щодо заміни тазостегнового суглобу. Все це приносить їй нестерпний душевний біль.

Виходячи із принципу справедливості, як того вимагає ст.41 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, положення ЦК України, з врахуванням доказів по справі, визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодування позивачу, суд виходить із тих обставин, що шкода завдана в результаті адміністративного правопорушення, у вчиненні якого визнано винними відповідача по справі, доведеності наявного причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, факту перенесених моральних страждань з приводу дій відповідача, не відшкодування відповідачем в добровільному порядку завданої матеріальної шкоди, а тому суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення в сумі 250 000 грн.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру судовий збір дорівнює 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (768,40 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (9605 грн.)

За подання до суду позовної заяви немайнового характеру судовий збір дорівнює 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 768,40 грн. (ст.4 Закону України «Про судовий збір»).

Оскільки позивачка ОСОБА_3 відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при подачі позову про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, то на підставі ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 960,50 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст.22, 23, 1166, 1167, 1187 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року, Постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, внаслідок кримінального правопорушення, погіршення стану здоров`я, а також у зв`язку із продовженням лікування ушкодженого здоров`я задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , мешкає в АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , завдану матеріальну шкоду (збитки), заподіяну ушкодженням здоров`я та кримінальним правопорушенням, у зв`язку із продовженням лікування у період з 27.03.2018 року по 31.07.2018 року, в розмірі 6939,44 грн. (шість тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять гривень 44 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , мешкає в АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , завдану моральну шкоду в розмірі 250 000 грн. (двісті п`ятдесят тисяч гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , мешкає в АДРЕСА_3 , на користь держави судовий збір у розмірі 960,50 грн. (дев`ятсот шістдесят гривень 50 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 06.12.2019 року.

Суддя: Т.В. Пустовойт