Номер провадження: 22-ц/813/135/19
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Калараш А.А., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства Корпорації «В.Шіпс» «В.Шіпс (Україна)» про визнання незаконним та скасування наказу про скорочення штатних посад та вивільнення працівників та наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

встановила:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Дочірнього підприємства Корпорації «В.Шіпс» «В.Шіпс (Україна)» № 22-К від 31 серпня 2017 року «Про скорочення штату працівників, затвердження списку працівників, які підлягають вивільненню та про їх попередження про майбутнє звільнення у зв'язку із скороченням штату», визнати незаконним та скасувати наказ Дочірнього підприємства Корпорації «В.Шіпс» «В.Шіпс (Україна)» № 39-К від 01 листопада 2017 року про звільнення ОСОБА_2 з посади інженера з електроніки Дочірнього підприємства Корпорації «В.Шіпс»«В.Шіпс (Україна)» з 01 листопада 2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП, поновити ОСОБА_2 на посаді інженера з електроніки Дочірнього підприємства Корпорації «В.Шіпс» «В.Шіпс (Україна)», а також стягнути з Дочірнього підприємства Корпорації «В.Шіпс» «В.Шіпс (Україна)» середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с. 1-18).

При цьому, позивач посилався на те, що 31 серпня 2017 року директором Дочірнього підприємства Корпорації «В.Шіпс» «В.Шіпс (Україна)» було видано Наказ № 22-К «Про скорочення штату працівників, затвердження списку працівників, які підлягають вивільненню та про їх попередження про майбутнє звільнення у зв'язку із скороченням штату». 01 вересня 2017 року ОСОБА_2 отримав повідомлення Дочірнього підприємства Корпорації «В.Шіпс» «В.Шіпс (Україна)» з попередженням про наступне звільнення з посади інженера з електроники на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України. 01 листопада 2017 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі Наказу № 39-К на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

ОСОБА_2 не погодився із Наказом № 39-К від 01 листопада 2017 року про звільнення та вважав, що відповідач мав надати позивачу для ознайомлення Рішення Ради директорів Компанії «В.Шіпс Лтд.», яке зазначене як підстава для прийняття Наказу № 22-К від 31 серпня 2017 року, а також, що відповідач при винесенні Наказу про звільнення порушив вимоги ст. 42 КЗпП України, оскільки не врахував переважне право позивача на залишення на роботі, безперервний стаж роботи позивача на підприємстві та той факт, що на момент звільнення позивач був працівником, якому залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, а також не запропонував позивачу переведення на іншу роботу на цьому ж підприємстві.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено (а.с. 112-117).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме, на думку апелянта, судом не було враховано, що ОСОБА_2, як інженер з електроніки, виконував аналогічні функції із інженером комп'ютерних систем ОСОБА_5, у зв'язку із чим, при прийнятті рішення про звільнення позивача, відповідач мав порівняти кваліфікацію та продуктивність праці інженера з електроніки ОСОБА_2 із кваліфікацією та продуктивністю праці інженера комп'ютерних систем ОСОБА_5 Також апелянт вважав, що відповідач мав би йому запропонувати посаду секретаря. Крім того, на думку ОСОБА_2 судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що з вересня 2017 року ОСОБА_2, без відповідного повідомлення, відповідачем було незаконно переведено на неповний робочий день із виплатою неповної заробітної плати, чим порушено вимоги ч.3 ст. 32 КЗпП України (а.с. 121-124).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії трудової книжки, ОСОБА_2 з 11 лютого 2002 року працював на посаді інженера з електроніки у Дочірньому підприємстві Корпорації «В.Шіпс» «В.Шіпс (Україна)».

Відповідно до Наказу Директора Дочірнього підприємства Корпорації «В.Шіпс» «В.Шіпс (Україна)» № 22-К від 31 серпня 2017 року «Про скорочення штату працівників, затвердження списку працівників, які підлягають вивільненню та про їх попередження про майбутнє звільнення у зв'язку із скороченням штату», було скорочено штат підприємства та виведено зі штатного розпису з 01 листопада 2017 року 2 штатних одиниці інспектора та 1 штатна одиниця інженера з електроніки (а.с. 9).

Із Наказом № 22-К від 31 серпня 2017 року позивач був ознайомлений належним чином, що підтверджується наданою позивачем копією наказу (а.с. 10).

01 вересня 2017 року позивача було попереджено про наступне вивільнення із займаної посади через два місяці на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, про що свідчить копія повідомлення, надана позивачем (а.с. 11).

01 листопада 2017 року позивач був звільнений з посади інженера з електроніки Дочірнього підприємства Корпорації «В.Шіпс» «В.Шіпс (Україна)» у зв'язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, позивача було ознайомлено з наказом про звільнення, видано копію наказу та трудову книжку, проведений остаточний розрахунок, що підтверджується матеріалами справи та наданими позивачем копією трудової книжки, копією наказу про звільнення з підписом позивача про ознайомлення (а.с. 12-17).

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Пунктом 1 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку зміни в організації виробництва і праці. Під змінами в організації виробництва і праці в понятті п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України розуміється ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. За таких обставин працівник може бути звільнений з роботи за п.1ч.1 ст.40 КЗпП України, зокрема, якщо скорочується чисельність або штат працівників і така підстава може бути самостійною.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у статтях 80, 104?111 ЦК України, статтях 62?66, 79?92 ГК України, статтях 1?22 Закону України «Про господарські товариства». Виходячи зі змісту вказаних нормативних актів, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Матеріалами справи встановлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату працівників із скороченням посади позивача, однак суди не наділені повноваженнями для визначення доцільності скорочення штату працівників підприємства.

Управління Підприємством здійснює Засновник відповідно до Статуту, управління поточною діяльністю Підприємства здійснює Директор, до повноважень якого належить забезпечення виконання розпоряджень Засновника, прийняття на роботу та звільнення працівників підприємства, визначення штату Підприємства (пункти 7.1, 7.5., 7.8.1, 7.8.4 Статуту Дочірнього підприємства Корпорації «В.Шіпс» «В.Шіпс (Україна)») (а.с. 33-34).

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для винесення Наказу № 22-К від 31 серпня 2017 року є Рішення Ради директорів Компанії «В.Шіпс Лтд» від 25 серпня 2017 року, яка відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є одноосібним засновником Дочірнього підприємства Корпорації «В.Шіпс» «В.Шіпс (Україна)» (а.с. 40-41). Із оригіналом Рішення Ради директорів Компанії «В.Шіпс Лтд» від 25 серпня 2017 року представник відповідача був ознайомленний у судовому засіданні суду першої інстанції.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи позовної заяви ОСОБА_2 про порушення його прав у зв'язку із ненаданням для ознайомлення Рішення Ради директорів Компанії «В.Шіпс Лтд» від 25 серпня 2017 року.

Так, чинне законодавство України не містить вимог щодо обов'язку роботодавця ознайомлювати працівників із розпорядчими актами засновника підприємства. Крім того, позивач у судовому засіданні пояснив, що не звертався до керівництва відповідача із заявами про надання Рішення Ради директорів Компанії «В.Шіпс Лтд» від 25 серпня 2017 року для ознайомлення.

Звільнення працівника з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, можна вважати законним лише за умови дотримання власником вимог, передбачених ч. 2 ст. 40, ст.ст.42, 43, 49-2 КЗпП України, що, у свою чергу, є дотриманням трудових прав та гарантій для працівника, установлених законом.

Згідно із ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби ; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

При цьому до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на poбoтi i які не мають таких переваг, входять вci працівники, що займають таку ж посаду i виконують таку ж роботу на підприємстві.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що за штатним розписом та штатно-посадовою книгою на підприємстві була лише одна посада інженера з електроніки і цю посаду займав позивач. Таким чином, вимоги щодо визначення переважного права на залишення на роботі не можуть бути застосовані, оскільки кваліфікацію та продуктивність праці позивача не було з ким порівнювати серед інших працівників підприємства.

У ході судового розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, не знайшли свого підтвердження доводи представника позивача про те, що ОСОБА_2, як інженер з електроніки, виконував аналогічні функції з інженером з комп'ютерних систем ОСОБА_5, а отже кваліфікація та продуктивність праці ОСОБА_2 мала б бути порівняна з кваліфікацією та продуктивністю праці ОСОБА_5

Так, апеляційним судом встановлено, що відповідно до Посадової інструкції інженера з електроніки підприємства, до посадових обов'язків інженера з електроніки від 05 червня 2015 року відноситься (а.с. 61-62):

- перевірка, підготовка, включення (виключення) обладнання, необхідного для ТРЕЙНІНГ;

- технічна підтримка при відпрацюванні практичних завдань;

- проведення профілактичних робіт, необхідних для нормальної роботи обладнання;

- облік напрацювання часу і планування заміни обладнання в світлі вимог підприємства;

- при необхідності, проведення курсів ShipSure i CВТ;

- при необхідності, участь у забезпеченні роботи обладнання всього офісу;

- будь-які інші роботи, пов'язані із навчальним процесом, визначені Керівником УЦ.

Відповідно до Посадової інструкції інженера з комп'ютерних систем від 21 серпня 2017 року, до посадових обов'язків інженера з комп'ютерних систем, зокрема, відноситься (а.с.160-161):

- забезпечення постійної технічної експлуатації, безперервної роботи комп'ютерної техніки, системного і прикладного програмного забезпечення тощо;

- участь у розробленні перспективних та поточних планів і графіків роботи, технічного обслуговування і ремонту комп'ютерної техніки тощо;

- здійснення підготовки електронно-обчислюваних машин до роботи, технічний огляд окремих пристроїв і вузлів, контроль параметрів і надійності електронних елементів устаткування тощо;

- налагодження елементів і блоків електронно-обчислювальних машин, та окремих пристроїв і вузлів;

- складання замовлень на комп'ютерне устаткування і запасні частини, технічної документації на ремонт, звітів про роботу;

- забезпечення захисту інформації і інформаційної безпеки на підприємстві;

- виконання інших обов'язків за дорученням Директора;

-інше.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним належними та допустимими доказами той факт, що посада позивача, як інженера з електроніки, та посада ОСОБА_5, як інженера з комп'ютерних систем, - відрізняються не тільки найменуванням, але й колом посадових обов'язків.

Також необґрунтованими є доводи позивача про те, що права ОСОБА_2 були порушені у зв'язку з тим, що останньому не було запропоновано переведення на іншу роботу на підприємстві.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією із найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40,ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Як вбачається із наданого представником відповідача витяга зі штатно-посадової книги, на момент попередження позивача про наступне звільнення з займаної посади на підприємстві були відсутні вакантні посади (а.с. 66-69). Також судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до чинної на час розгляду справи штатно-посадової книги, на підприємстві була відсутня посада інженера з електроніки (а.с. 80-84).

Обов'язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення і які працівник міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Матеріалами справи встановлено, що звільнення позивача відбулось не раніше закінчення двомісячного строку після попередження. При цьому, будь-які інші вакантні посади (інша робота), які б позивач міг зайняти (виконувати) з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, у цей період були відсутні на підприємстві, у зв'язку із чим відповідач не мав об'єктивної можливості виконати передбачені статтею 49-2 КЗпП України гарантії щодо надання позивачу іншого робочого місця та його працевлаштування.

Суд встановив, що процедура звільнення позивача у зв'язку зі скороченням чисельності або штату робітників за п.1 ст. 40 КЗпП України проведена з урахуванням вимог чинного законодавства, порушень при звільненні в ході судового розгляду справи не виявлено.

При таких обставин, та враховуючи, що позивачем не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про скорочення штатних посад та вивільнення працівників та наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу є не доведеними та такими, що не підлягали задоволенню.

Колегія суддів вважає необґрунтованим довід апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що відповідач мав би йому запропонувати посаду секретаря, на підставі наступного: відповідно до Наказу № 22-К від 31 серпня 2017 року серед працівників, вивільнення яких планувалося, була інспектор Задорожна Є.А. Згідно Наказу Директора Підприємства № 31-К від 09 жовтня 2017 року ОСОБА_8 була переведена на посаду секретаря з 09 жовтня 2017 року. Відповідно до наданих суду посадової інструкції секретаря, обов'язковими кваліфікаційними вимогами для зайняття такої посади є наявність повної вищої освіти за спеціальністю «Організація перевезень і управління на транспорті (морському)» та поглиблене знання англійської мови на рівні «upper-intermediate» і вище. Згідно наявної у матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_2, апелянт має вищу освіту за спеціальність «радіоінженер», а повна вища освіти за спеціальністю «Організація перевезень і управління на транспорті (морському)» у позивача відсутня (а.с. 13-14). Таким чином, ОСОБА_2 не відповідав кваліфікаційним вимогам для зайняття посади секретаря, про що було відомо відповідачу, оскільки відповідач мав у наявності копії документів про освіту позивача у особовій справі. Судом першої інстанції було встановлено, що посада секретаря була спочатку запропонована іншому працівнику, який підлягав звільненню у зв'язку зі скороченням штату, проте який повністю відповідав кваліфікаційним вимогам за посадою секретаря та міг виконувати роботу за цією посадою - ОСОБА_8, яка погодилась її зайняти. Таким чином, відповідач був позбавлений можливості запропонувати посаду секретаря апелянту та перевести його на іншу роботу на підприємстві.

Безпідставним є також посилання у апедяційній скарзі ОСОБА_2 на те, що судом не було враховано, що ОСОБА_2, як інженер з електроніки, виконував аналогічні функції із інженером комп'ютерних систем ОСОБА_5, у зв'язку із чим, при прийнятті рішення про звільнення позивача, відповідач мав порівняти кваліфікацію та продуктивність праці інженера з електроніки ОСОБА_2 із кваліфікацією та продуктивністю праці інженера комп'ютерних систем ОСОБА_5

Як вже вказувалось вище, матеріалами справи доведено та не спростоване позивачем, що його посада, як інженера з електроніки, та посада ОСОБА_5, як інженера з комп'ютерних систем, відрізняються не тільки найменуванням, але й колом функціональних обов'язків, що виключає можливість проводити порівняльний аналіз кваліфікації та продуктивності праці двох різних посад, які займали ОСОБА_2 та ОСОБА_5.

Колегія суддів також вважає необґрунтованим та не приймає до уваги, в якості підстави для скасування судового рішення, посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що з вересня 2017 року апелянта, без відповідного повідомлення, відповідачем було незаконно переведено на неповний робочий день із виплатою неповної заробітної плати, чим порушено вимоги ч.3 ст. 32 КЗпП України, оскільки вказане не є предметом розгляду даної цивільної справи.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2018 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складений 07 березня 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

А.А. Калараш