Номер провадження: 22-ц/813/263/19
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,

при секретарі - Маслову Р.Ю.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

представників позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

позивача ОСОБА_3, представників позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_6, представника відповідача ОСОБА_7,

від відповідача державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчева К.Л. - не з'явились,

переглянувши цивільну справу №522/24035/15-ц за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_6, державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчева Костянтина Леонтійовича про продовження строку на прийняття спадщини, визнання договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 5 лютого 2018 року у складі судді Домусчі Л.В., -

в с т а н о в и в :

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, звернувшись 27 листопада 2015 року до суду з вищеназваним позовом, вказали, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_9, після її смерті відкрилась спадщина на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1, 1/3 частку квартири АДРЕСА_2, земельну ділянку площею 0,050 га, розташовану на території Єгорівської сільської ради в СТ «Телефон» масив «Надлиманський» ділянка НОМЕР_1. Спадкоємцями померлої є чоловік ОСОБА_2, дочка ОСОБА_3, син ОСОБА_6 До нотаріальної контори у шестимісячний строк з заявою про прийняття спадщини не звернулись, але спадщину фактично прийняли. Без їх відома відповідач ОСОБА_6 отримав 27 липня 2010 року свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1. Крім того, 27 липня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 нотаріально посвідчено договір дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що договір дарування ОСОБА_2 уклав внаслідок помилки, що мають намір оформити спадщину після смерті ОСОБА_9, позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 просили:

визначити їм ОСОБА_2 та ОСОБА_3 додатковий строк, достатній для подання ними заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4, на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1, на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2, земельну ділянку площею 0,050 га, розташовану на території Єгорівської сільської ради в СТ «Телефон» масив «Надлиманський» ділянка НОМЕР_1;

визнати недійсним на підставі статті 229 ЦК України укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, посвідчений 27 липня 2010 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л., зареєстрований в реєстрі за №4-1476, Договір дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.2-4).

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.39).

Відповідач ОСОБА_6 позов не визнав, зазначивши, що спадщину на Ѕ частку квартири після смерті матері ОСОБА_9 оформив за згоди батька ОСОБА_2 та сестри ОСОБА_3, що останні до нотаріальної контори для оформлення спадкових прав не заверталися, що волевиявлення батька ОСОБА_2 було направлено на укладення договору дарування частки квартири, а зверненню до суду з позовом передувало погіршення у 2014 році стосунків у родині, що підлягають застосуванню наслідки спливу позовної давності до вимог про визнання недійсним правочину.

Відповідач державний нотаріус Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчев К.Л. позов не визнав, зазначивши, що не є належним відповідачем у справі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 5 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено. Висновок суду про відмову в позові мотивовано не наданням ОСОБА_3 доказів пропуску з поважних причин строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9; не зверненням ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини та його згодою на оформлення спадщини ОСОБА_6; недоведеністю неправильного сприйняття ОСОБА_2 фактичних обставин правочину, що могло б вплинути на його волевиявлення під час укладення з ОСОБА_6 договору дарування. Суд не застосував наслідки пливу позовної давності, пославшись на відмову в позові за безпідставністю вимог (т.2 а.с.54-57).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати повністю, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає у неприйнятті обставин перебування ОСОБА_2 у безперервному закордонному плаванні у період встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини, що вказує на поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини; у безпідставності посилання суду на термін пропуску строку понад 10 років; у не прийнятті доводів ОСОБА_2 про його помилку щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, у відсутності фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому.

Апеляційна скарга не містить доводів неправильності судового рішення в частині вирішення вимог ОСОБА_3 про визначення додаткового строку, достатнього для подання нею заяви про прийняття спадщини.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивачі не є спадкоємцями, які на час відкриття спадщини постійно проживали із спадкодавцем, що за таких обставин у разі бажання прийняти спадщину мали подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини; що спадкова справа не містить заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про прийняття спадщини, рівно як і постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії; що позивачі знали про оформлення ним спадщини та не заперечували, що в день оформлення спадщини було укладено й договір дарування частки квартири з ОСОБА_2, який розумів природу договору та його наслідки, стороннього догляду та матеріальної допомоги на час укладення договору не потребував.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, зміну судового рішення в його мотивувальній частині та залишення без змін в його резолютивній частині з огляду на наступне.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання зареєстровано з 9 червня 1972 року в квартирі АДРЕСА_2; проживає без реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 (т.1 а.с.5, 189).

Квартира АДРЕСА_2 згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 жовтня 1995 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації від 17 жовтня 1995 року №67758, набута в порядку приватизації у спільну часткову власність ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_6 (т.1 а.с.21-22, 25, 26).

ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3), ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання зареєстровано з 1 листопада 2002 року в квартирі АДРЕСА_3 (т.1 а.с.6-7, 11-13).

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання зареєстровано з 28 липня 1999 року в квартирі АДРЕСА_1 (т.1 а.с.50, 51, 70).

ОСОБА_2 та ОСОБА_9 (дошлюбне прізвище ОСОБА_9) перебували у шлюбі з 17 квітня 1970 року (т.1 а.с.9).

ОСОБА_3, ОСОБА_6 є дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_9 (т.1 а.с.8, 69).

Квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_9 (частка Ѕ) та ОСОБА_2 (частка Ѕ) на підставі Договору купівлі-продажу №94/0223 від 8 вересня 1994 року, укладеного з ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 на Одеській універсальній товарній біржі. Державна реєстрація права власності ОСОБА_9 та ОСОБА_2 на Ѕ частку квартири за кожним проведена Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 17 жовтня 1994 року, номер запису: 271 в книзі:75пр-195 (т.1 а.с.14-20, 72-76).

Земельна ділянка площею 0,050 га цільового призначення «для ведення садівництва», розташована на території Єгорівської сільської ради в садовому товаристві «Телефон» масив «Надлиманський», ділянка НОМЕР_1, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_2, виданого 24 грудня 1999 року Єгорівською сільською радою Роздільнянського району Одеської області на підставі рішення Єгорівської сільської ради від 23 грудня 1993 року 13 сесії ХХІ скликання, належала на праві приватної власності ОСОБА_9 (т.1 а.с.27-30, 79).

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 57 років; місце проживання зареєстровано з 15 березня 1996 року по день смерті в квартирі АДРЕСА_1 (т.1 а.с.10, 62, 63, 83).

Спадкову справу №329/10 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 заведено Шостою одеською державною нотаріальною конторою 26 травня 2010 року. З заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом до нотаріальної контори 26 травня 2010 року звернувся ОСОБА_6 як такий, що прийняв спадщину (т.1 а.с.60-89).

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27 липня 2010 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. у спадковій справі №329/10, зареєстрованого в реєстрі за №4-1473, спадкоємцем майна ОСОБА_9, 1947 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, є її син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, який проживає за адресом: АДРЕСА_1. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з Ѕ частки квартири АДРЕСА_1, що належала спадкодавцю на підставі укладеного на Одеській універсальній товарній біржі Договору купівлі-продажу №94/0223 від 8 вересня 1994 року (т.1 а.с.21, 77-78, т.2 а.с.23-25).

Згідно Договору дарування, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, подаровано ОСОБА_2 та, відповідно, прийнято в дар ОСОБА_6 Ѕ частку квартири АДРЕСА_1, що належала дарувальнику на підставі укладеного на Одеській універсальній товарній біржі Договору купівлі-продажу №94/0223 від 8 вересня 1994 року. Договір посвідчено 27 липня 2010 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л., зареєстровано в реєстрі за №4-1476 (т.1 а.с.23, т.2 а.с.23, 26-29, 32-47).

За змістом відповіді приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Горецької В.М. від 21 липня 2016 року №136/01-16, наданої в порядку виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2016 року у справі №522/24035/15-ц, ОСОБА_2 звертався до приватного нотаріуса Горецької В.М. 9 січня 2014 року щодо відкриття спадкової справи після смерті дружини ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4, нотаріусом зроблено запит до Шостої одеської державної нотаріальної контори щодо відкриття спадкової справи; письмову заяву ОСОБА_2 про відкриття спадкової справи не подавав, спадкова справа приватним нотаріусом не заводилась (т.1 а.с.157).

Згідно довідки комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» від 18 лютого 2016 року №28 ОСОБА_2, 1947 року народження, за медичною допомогою у період 2009-2010 років не звертався (т.1 а.с.132).

Згідно довідки комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги №12 від 17 жовтня 2017 року №532 ОСОБА_2, 1947 року народження, перебуває на диспансерному обліку у сімейного лікаря з 2009 року, отримував лікування у терапевтичному та пульмонологічному відділеннях медичних закладів, проходить щорічні консультації (т.1 а.с.195).

Судом першої інстанції на підставі поданих учасниками справи доказів встановлено обставини спадкування після смерті ОСОБА_9 та вчинення правочину дарування частки нерухомого майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Відповідно до встановлених обставин між сторонами в частині спадкування виникли правовідносини, врегульовані нормами матеріального права Книги шостої «Спадкове право» ЦК України 2003 року в редакції, чинній на час відкриття спадщини, а в частині дійсності правочину правовідносини, врегульовані статтею 229 ЦК України, з чим суд першої інстанції визначився правильно.

Так, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили визначити їм додатковий строк, достатній для подання ними заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи; часом відкриття спадщини є день смерті особи (ст.1220 ЦК України).

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_4, заповіт не залишила, відтак, спадкування здійснюється за законом. До складу спадщини ввійшли, зокрема, Ѕ частка квартири АДРЕСА_1, 1/3 частка квартири АДРЕСА_2, земельна ділянка площею 0,050 га, розташована на території Єгорівської сільської ради в СТ «Телефон» масив «Надлиманський» ділянка НОМЕР_1.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).

Спадкоємцями першої черги спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_9 є чоловік ОСОБА_2, дочка ОСОБА_3, син ОСОБА_6

Спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.ч.1,2,3 ст.1268 ЦК України).

Місце постійного проживання спадкодавця ОСОБА_9 було зареєстровано в квартирі АДРЕСА_1.

Місце постійного проживання спадкоємців ОСОБА_2 зареєстровано в квартирі АДРЕСА_2; ОСОБА_3 - в квартирі АДРЕСА_3; ОСОБА_6 - в квартирі АДРЕСА_1.

Таким чином, у сенсі положень частини 3 статті 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_9 її син ОСОБА_6 в силу постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджено реєстрацією місця постійного проживання в квартирі АДРЕСА_1, та не подання ОСОБА_6 нотаріусу протягом встановленого статтею 1270 ЦК України строку заяви про відмову від спадщини.

Щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3, то дані спадкоємці не підпадають під дію частини 3 статті 1268 ЦК України, так як місце постійного проживання даних осіб було зареєстровано за адресом, відмінним від місця постійного проживання спадкодавця ОСОБА_9 Посилання ОСОБА_15 на те, що хоч і був зареєстрований за іншим адресом, але постійно проживав з дружиною в квартирі АДРЕСА_1, не є підставою для визнання ОСОБА_2 таким, що прийняв спадщину в порядку частини 3 статті 1268 ЦК України.

Для спадкоємців, що мають відмінне від спадкодавця зареєстроване в установленому законом порядку постійне місце проживання, передбачено певний порядок прийняття спадщини, дотримання якого є обовя'зковим.

Так, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ч.ч.1,2 ст.1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України).

Таким чином, у сенсі положень частини 1 статті 1269, частини 1 статті 1270 ЦК України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як спадкоємці, реєстрація місця постійного проживання яких на час відкриття спадщини була відмінна від реєстрації місця постійного проживання спадкодавця ОСОБА_9, при бажанні прийняти спадщину мали подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, до того подати таку заяву у строк шість місяців з часу відкриття спадщини.

Спадкову справу №329/10 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 заведено Шостою одеською державною нотаріальною конторою 26 травня 2010 року за заявою сина померлої спадкоємця ОСОБА_6, який прийняв спадщину в силу положень частини 3 статті 1268 ЦК України.

Таким чином, виходячи з того, що спадкову справу заведено лише у 2010 році, іншого не встановлено, безспірним є те, що чоловік померлої спадкоємець ОСОБА_2, дочка померлої ОСОБА_3 у встановлений частиною 1 статті 1270 ЦК України шестимісячний строк з часу відкриття спадщини ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4, не подали нотаріусу особисто заяву про прийняття спадщини. Посилання на те, що спадкоємець ОСОБА_6 також не подавав у встановлений частиною 1 статті 1270 ЦК України строк заяву про прийняття спадщини, не має правового значення у вирішенні вимог інших спадкоємців, так як спадкоємець ОСОБА_6 вважається таким, що прийняв спадщину в порядку частини 3 статті 1268 ЦК України, відтак, право ОСОБА_6 на спадкування не залежить від подання чи не подання у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини заяви нотаріусу про прийняття спадщини.

Якщо спадкоємець, протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч.ч.1,3 ст.1272 ЦК України).

Спадкодавець ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_4. Спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини пред'явили до суду 27 листопада 2015 року. Поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини підлягає оцінці у певному конкретно визначеному проміжку часу, як то з часу відкриття спадщини, яким є день смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4, до спливу законодавчо визначеного для подання заяви про прийняття спадщини строку у шість місяців, як то до 18 квітня 2005 року.

Спадкоємцем ОСОБА_3 доказів поважності причин не подання у період з ІНФОРМАЦІЯ_4 до 18 квітня 2005 року заяви про прийняття спадщини не надано. Посилання на домовленості між спадкоємцями щодо не оформлення спадкових прав не приймаються, так як такі домовленості суперечать передбаченому статтею 1297 ЦК України обов'язку спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Апеляційна скарга не містить доводів в частині відмови ОСОБА_3 у вимогам про визначення їй додаткового строку для подання нею заяви про прийняття спадщини.

Спадкоємцем ОСОБА_2 доказів поважності причин не подання у період з ІНФОРМАЦІЯ_4 по 18 квітня 2005 року заяви про прийняття спадщини також не надано. Так, ОСОБА_2 посилається на те, що у вказаний період перебував у рейсі за укладеним із іноземною судноплавною компанією контрактом. При цьому в справі контракт як такий відсутній, наявна лише копія окремих аркушів паспорту моряка, де наявна відмітка рейсу «21.05.04 - 10.06.05» (а.с.193, 194). Дана обставина не є безумовною підставою для визнання причин пропуску строку поважними, так як ОСОБА_2 не доведено, що робота за контрактом унеможливила подання ним заяви про прийняття спадщини. ОСОБА_2 не довів, що він був позбавлений будь-якої можливості надіслати нотаріусу заяву (письмово, електронною поштою, іншими засобами зв'язку тощо), яку по прибуттю за місцем відкриття спадщини завчасно особистою явкою міг підтвердити. Перебування особи за кордоном не ізолює особу, держава Україна має досить розгалужену сітку представництв, які забезпечують можливість реалізації громадянами, які перебувають за кордоном, своїх прав та обов'язків. Крім того, суд звертає увагу на те, що спірність спадщини виникла лише у 2015 році, на протязі 11 років це питання не ставилось, більш того, у 2010 році спадкові права на частину майна, а саме на частку квартири АДРЕСА_1, оформляв син померлої спадкоємець ОСОБА_6, тоді ж у той же день було посвідчено договір дарування батьком ОСОБА_2 на користь сина ОСОБА_6 іншої частки цієї ж квартири. Жодних зауважень щодо права ОСОБА_2 на спадкування після смерті дружини ОСОБА_9 ні матеріали спадкової справи, ні матеріали правочину дарування не містять.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини підлягає оцінці в межах шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, при цьому суд розглядає обставини, дії тощо що мали місце після 18 квітня 2005 року, як такі, що підтверджують відсутність у спадкоємця ОСОБА_2 будь-якого наміру звертатися у встановлений частиною 1 статті 1270 ЦК України строк до нотаріуса з заявою про прийняття ним спадщини після смерті своєї дружини.

За спливом часу між спадкоємцями, які до того ж є родиною, погіршилися відносини, однак дана обставина не повертає час назад та не надає причинам пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини поважності.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, доповнюючи лише мотивування висновку суду додатковим обгрунтуванням, викладеним вище. Висновок суду в цій частині вимог узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року в справі №6-85цс12, від 4 листопада 2015 року в справі №6-148цс15; за змістом приписів яких поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про визнання правочину недійсним, апеляційний суд виходить з наступного.

Вимоги про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, посвідченого 27 липня 2010 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л., зареєстрованого в реєстрі за №4-1476, Договору дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_1, заявлено з підстав статті 229 ЦК України, що передбачає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки.

Так, частиною 1 статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов'язків сторін. Правочин, укладений внаслідок помилки, належить до оспорюваних правочинів. Як правило, позивачем виступає особа, яка діяла під впливом помилки. Основним наслідком визнання недійсним правочину, вчиненого внаслідок помилки, є двостороння реституція - повернення сторін до первісного стану.

Спірним є договір дарування нерухомого майна.

У сенсі положень частини 1 статті 717 ЦК України договір дарування опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї особи (дарувальника) до другої особи (обдарованого). Характерною особливістю договору дарування є його безоплатний характер, тобто за договором дарування відсутній зустрічний еквівалент у вигляді майна або грошових коштів.

В договорі дарування не може бути встановлено обов'язку обдарованого вчинити на користь дарувальника дій майнового або немайнового характеру, бо інакше таку угоду не можна буде тлумачити як дарування. Консенсуальний характер договору дарування покладає певні обов'язки на дарувальника, основним є передача дарунка обдарованому.

Зібрані в справі докази вказують на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є батьком та сином, які обоє проживають в м. Одесі, існування складних відносин між ними у період до звернення у 2015 році до суду не встановлено. Мати ОСОБА_6 ОСОБА_9 померла у 2004 році у віці 57 років, коли сину був 21 рік. Батьку ОСОБА_2 на час дарування сину ОСОБА_6 частки квартири було 63 роки. З пояснень сторін встановлено, що на той час батько не вважав себе особою похилого віку, не мав тяжких захворювань та не потребував матеріальної допомоги, не перебував у безпорадному стані тощо. З пояснень ОСОБА_6, не спростованих ОСОБА_2, перехід права власності на Ѕ частку квартири від батька ОСОБА_2 до сина ОСОБА_6, в якій останній був постійно зареєстрований та проживав, крім того, на час укладення договору дарування, оформив у спадщину після смерті матері ОСОБА_9 іншу Ѕ частку квартири, був узгоджений домовленістю між ними, ОСОБА_2 розумів, що таке дарування.

В справі відсутні докази на спростування направленості волевиявлення ОСОБА_2 на укладення саме договору дарування. ОСОБА_2 не обґрунтовує недійсність договору недотриманням нотаріусом вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, відтак, слід виходити з того, що все прописане в договорі було прочитано, йому зрозуміло та бажано на час посвідчення договору.

ОСОБА_2 не зазначає, які ж саме фактичні обставини неправильно ним були сприйняті, що спотворило його справжню волю, за відсутності яких обставин можна було б вважати, що правочин дарування не був би вчинений. Так, на тепер ОСОБА_2 має похилий вік, певні вікові захворювання, проте частка квартири подарована сину, відносини з яким погіршилися після спливу проміжку часу у декілька років, сутність цих непорозумінь у родині батька та двох дітей не є предметом спору; ОСОБА_2 проживає у квартирі, його право проживання не обмежено. Обов'язок повнолітніх сина (дочки) надавати допомогу непрацездатним матері (батьку) передбачено Сімейним кодексом України, відтак, посилання на те, що дарування квартири було під умовою надання догляду, допомоги зі сторони сина є безпідставним, оскільки в силу закону син має надавати батьку посильну допомогу, догляд тощо. Погіршення між сторонами стосунків, яке настало потому, бажання ОСОБА_2 на даний час по іншому розпорядитися часткою квартири не є підставою для визнання правочину недійсним, так як це не є помилкою у розумінні частини 1 статті 229 ЦК України щодо обставин, які мають істотне значення, а саме помилкою щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін тощо, помилка щодо мотивів правочину істотного значення не має.

Оцінка зібраних у справі доказів вказує на відсутність підстав для визнання договору дарування вчиненим під впливом помилки.

Таким чином, не приймаються доводи апеляційної скарги щодо задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним на підставі частини 1 статті 229 ЦК України як правочину, вчиненого під впливом помилки.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції до відмови в позові в частині вимог про визнання правочину недійсним за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 5 лютого 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_6, державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчева Костянтина Леонтійовича про продовження строку на прийняття спадщини, визнання договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину - змінити в його мотивувальній частині та залишити без змін в його резолютивній частині.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 березня 2019 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Г.Я.Колесніков