Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 750/204/17

провадження № 61-32914св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_9 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова

від 30 березня 2017 року у складі судді Супруна О. П. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 07 серпня 2017 року у складі колегії суддів:

Вінгаль В. М., Губар В. С., Тагієва С. Р.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про стягнення безпідставно набутого майна.

Позов мотивовано тим, що 21 серпня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в особі ОСОБА_2 уклали попередній договір купівлі-продажу квартири в розстрочку, відповідно до умов якого сторони домовилися про те, що ОСОБА_3 зобов`язується передати йому у власність квартиру АДРЕСА_1 . У рішенні суду, яке набрало законної сили, встановлено, що цей договір є неукладеним, зазначені у позові кошти підлягають поверненню йому як безпідставно набуті.

На виконання попереднього договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у розстрочку, укладеного між ним та

ОСОБА_3 в особі ОСОБА_2 відповідно до відомості сплати грошових коштів він передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі

316 071 грн, що в еквіваленті складає 37 070 доларів США,

ОСОБА_5 116 890 грн, що в еквіваленті складає 7 900 доларів США, ОСОБА_10 50 500 грн, що в еквіваленті складає 1 500 доларів США, ОСОБА_7 93 110 грн, що в еквіваленті складає 3 600 доларів США.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_2 40 605 доларів США з ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 8 100 доларів США; з ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6

1 500 доларів США; з ОСОБА_8 4 500 доларів США; з ОСОБА_7

3 600 доларів США, у гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на день виконання рішення виконавчою службою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішеням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня

2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти з ОСОБА_2 у сумі 365 571 грн; з ОСОБА_7 у сумі 93 110 грн, з ОСОБА_8 у сумі 108 000 грн, з ОСОБА_5 у сумі 219 024 грн; з ОСОБА_6 у сумі 40 560 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення районного суду мотивовано тим, що попередній договір

купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в розстрочку між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 в особі ОСОБА_2 є неукладеним, оскільки не досягнуто домовленості щодо строку (терміну) укладення договору купівлі-продажу квартири, тому відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 безпідставно набули грошові кошти, які підлягають стягненню на користь позивача. Також зазначив про те, що відсутні правові підстави для солідарної відповідальності відповідачів, з урахування встановлених обставин та вимог закону, оскільки солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 07 серпня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня

2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення районного суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. При цьому суд апеляційної інстанції погодився з висновками районного суду про те, що оскільки попередній договір купівлі-продажу указаної квартири є неукладеним з урахуванням того, що сторонами не було досягнуто домовленості щодо строку (терміну) укладення договору купівлі-продажу квартири, тому відповідачі безпідставно набули грошові кошти, які підлягають стягненню на користь позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просив змінити судові рішення в частині розміру стягнутих з нього на користь позивача грошових коштів, стягнувши з нього грошові кошти у розмірі 137 219 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що ним було подано заяву про застосування позовної давності з урахуванням того, що позивач звернувся з позовом 31 грудня 2016 року, в той же час, як свідчить відомість сплати грошей, окремі платежі були сплачені ним у період серпня-грудня

2013 року у розмірі 228 352 грн, тому вважав, що позовна давність щодо стягнення указаної суми спливла.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано справу із Деснянського районного суду м. Чернігова.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, у якому заявник посилається на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги ОСОБА_2 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують. Зазначав про те, що ОСОБА_2 не заявляв у суді першої інстанції клопотання про застосування позовної давності до певних платежів, тому таке клопотання, сформульоване ним на стадії касаційного перегляду судових рішень не може розглядатися касаційним судом.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 серпня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в особі ОСОБА_2 уклали попередній договір купівлі-продажу квартири в розстрочку, відповідно до умов якого сторони домовилися про те, що ОСОБА_3 зобов`язується передати у власність ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 10).

Згідно із пунктами 7, 8 указаного договору договірна ціна квартири склала еквівалент 70 000 доларів США, яка підлягала сплаті у строк до 21 серпня 2014 року. За домовленістю сторін, покупець сплачує продавцю суму грошей, що є еквівалентом суми 10 600 доларів США до підписання указаного договору, а решту суми в розстрочку з виплатою відсотків на залишок суми.

Пунктом 9 указаного договору передбачено, що сплата договірної ціни квартири продавцю здійснюється покупцем у розстрочку до укладення та посвідчення нотаріусом основного договору та проведення державної реєстрації основного договору шляхом передачі покупцем продавцеві грошових коштів у розмірі, що визначені договором. За домовленістю сторін на залишок суми, що підлягає оплаті за квартиру, нараховується 48 % річних із розрахунку 365 днів у рік.

Договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом строку, достатнього для реального та належного виконання його сторонами до моменту переходу прав власності на квартиру від продавця до покупця.

На час виплати повної вартості квартири та відсотків, продавець передає покупцеві квартиру, яка є предметом указаного договору, відповідно акта, а покупець приймає її та зобов`язується використовувати її за цільовим призначенням, сплачувати всі комунальні послуги та квартплату. А також у випадку настання події, визначеної указаним пунктом договору, за домовленістю сторін, покупець ОСОБА_1 зобов`язаний і зобов`язується звільнити передану йому квартиру для проживання (пункт 17).

Попередній договір купівлі-продажу квартири в розстрочку укладено сторонами у простій письмовій формі та нотаріально не посвідчений (а. с. 10-11).

Згідно відомості сплати грошей ОСОБА_1 (платник) передавав кошти ОСОБА_8 (представник одержувача) за належну одержувачу квартиру АДРЕСА_1 та відсотків на суму боргу, відповідно до укладеного договору від 21 серпня 2013 року у наступних розмірах: ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 316 071 грн, що в еквіваленті складає 37 070 доларів США, ОСОБА_5 - 116 890 грн, що в еквіваленті складає 7 900 доларів США, ОСОБА_10 - 40 500 грн, що в еквіваленті складає 1 500 доларів США, ОСОБА_7 - 93 110 грн, що в еквіваленті складає 3 600 доларів США.

Крім того, за договором від 21 серпня 2013 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 108 000 грн, що підтверджується копією відомості сплати грошей, яка міститься в матеріалах справи № 750/7467/16-ц у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про застосування наслідків нікчемного правочину, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання попереднього договору дійсним.

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2 визнав, що він отримав від позивача грошові кошти частинами на загальну суму 365 571 грн. Також в суді першої інстанції ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 (прізвище ОСОБА_6 змінено на ОСОБА_6 згідно свідоцтва про шлюб) визнали отримання ними від позивача 8 100 доларів США (еквівалент складає 219 024 грн 86 коп.) та 1 500 доларів США (еквівалент складає 40 560 грн 16 коп.) відповідно. Зазначені обставини в силу вимог частини першої статті 61 ЦПК України 2004 року не підлягають доказуванню.

У матеріалах справи міститься відомість сплати грошей, згідно якої

ОСОБА_1 (платник) передавав ОСОБА_2 (представник одержувача) кошти за належну одержувачу квартиру

АДРЕСА_1 та відсотків на суму боргу, відповідно до укладеного договору від 21 серпня 2013 року. Відповідно до указаної відомості ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі

316 071 грн, що в еквіваленті складає 37 070 доларів США, ОСОБА_5 116 890 грн, що в еквіваленті складає 7 900 доларів США, ОСОБА_10

50 500 грн, що в еквіваленті складає 1 500 доларів США, ОСОБА_7 93 110 грн, що в еквіваленті складає 3 600 доларів США (а. с. 95, 99).

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень 05 серпня

2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого порушеного права з позовом до указаних відповідачів про застосування наслідків нікчемного правочину, проте рішенням Деснянського районного суду

м. Чернігова від 30 вересня 2016 року у справі № 750/7467/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 08 грудня

2016 року та постановою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено з посиланням на те, що договір не є нікчемним, а є неукладеним.

1. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення частково не відповідають.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина перша статті 207 ЦК України).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада

2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його недійсним судом.

У пункті 7 цієї постанови Верховного Суду України роз`яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

З урахуванням викладеного та встановлених судовими рішеннями, що набрали законної сили обставин про те, що спірний попередній договір від 21 серпня 2013 року не є нікчемним, а є неукладеним, що в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, та оцінці судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді цієї справи, суди, керуючись статтею 1212 ЦК України, обґрунтовано стягнули на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у сумі 365 571 грн 00 коп., з ОСОБА_7 - 93 110 грн 00 коп., з ОСОБА_8 - 108 000 грн 00 коп., з ОСОБА_5 - 219 024 грн 86 коп., з ОСОБА_6 - 40 560 грн 16 коп., вірно визначивши в яких умовних одиницях кошти сплачувалися.

За приписами частин першої, другої - четвертої статті 60 ЦПК України

2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 визнав та це підтверджується матеріалами справи, що він отримав від позивача грошові кошти частинами на загальну суму 365 571 грн, що в силу вимог частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року не підлягає доказуванню.

Водночас, у своїх запереченнях проти позову та у судовому засіданні заявив про застосування до позовних вимог позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з положеннями статті 257, частини першої статті 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення

від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року № 6-2469цс16.

Як убачається зі змісту цих судових рішень, ОСОБА_1 звернувся до суду 05 серпня 2016 року з позовом про стягнення коштів у зв`язку з нікчемністю правочину, проте обрання ним невірного способу захисту свого порушеного права призвело до відмови суду у його відновленні. Отже позивач довідався (міг довідатися) про порушення свого майнового права, а саме про безпідставність сплати коштів за договором купівлі-продажу квартири, який у судовому порядку визнаний неукладеним, лише 08 грудня 2016 року, тобто в момент оголошення судом апеляційної інстанції судового рішення у справі №750/7467/16-ц. А тому відсутні правові підстави вважати позовну давність пропущеною, у зв`язку з цим порушене право позивача підлягало захисту.

Главою 83 ЦК України, якою врегульовані правовідносини щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, не передбачено виникнення солідарного обов`язку або солідарної вимоги.

Отже, з урахуванням рішення суду, що набрало законної сили, у справі

№ 750/7467/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про застосування наслідків нікчемного правочину, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог та застосування таких наслідків, та встановлених у цій справі конкретних обставин про те, що указаний попередній договір не є нікчемним, а є неукладеним, висновки суду першої та апеляційної інстанцій про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 365 571 грн як безпідставно набутих за неукладеним договором є законними та обґрунтованими.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску позовної давності були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанції та їм була надана належна оцінка про те, що позовна давність позивачем у цьому позові не пропущена.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 07 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович