Головуючий 1 інстанції Моцний О.С.
Доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

18 червня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Баркова В.М., Мироненко І.П.,

секретар Герасимова Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського районного суду Донецької області від 19 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що з 11.03.2003 р. він працював на посаді власного кореспондента Укрінформу. 01 грудня 2015 року він дізнався про своє звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України. Ніяких документів про звільнення не отримував, заяви про звільнення не писав, наміру такого не висловлював. Згоди профспілки на його звільнення не було. Розрахунку при звільненні з позивачем проведено не було. Вважає звільнення незаконним, просить скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2015 року по день поновлення на роботі, відшкодувати моральну шкоду, спричинену порушенням трудових прав, у розмірі 10 000 грн..

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 19 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Українського національного агентства «Укрінформ» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, відмовлено.

З зазначеним рішенням не погодився позивач, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги послався на обставини, викладені в позовній заяві, та додатково зазначив, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини справи, не врахував, що відповідач не попереджав його про звільнення, іншої посади йому запропоновано не було, розрахунок у день звільнення з ним проведено не було, трудова книжка йому не видавалась.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення - виклику до апеляційного суду (т.2 а.с.176) .

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити.

Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність позивача, оскільки відповідно до вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач відповідно до ст. 32, 49-2 КЗпП України повідомив позивача про зміну істотних умов праці, запропонував йому посаду за місцем розташування регіональної кореспондентської мережі, але позивач відмовився від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці, оскільки як під час повідомлення про зміну істотних умов праві, так і при розгляді справи в суді перебував на тимчасово окупованій території України - м. Донецьку Донецької області, жодних доказів з приводу відсутності можливості виїзду з цією території на територію, яка підконтрольна українській владі, не надав

Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справі, що ОСОБА_1 працював в Укрінформі на посаді власного кореспондента відділу зв`язків з органами влади та громадськості Головної редакції регіональної кореспондентської мережі на робочому місці у м. Донецьку.

Згідно з наказом від 30.11.2015 року № 314-ос ОСОБА_1 30 листопада 2015 року звільнено з посади власного кореспондента відділу зв`язків з органами влади та громадськості Головної редакції регіональної кореспондентської мережі,у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Пунктами третім та четвертим статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз`яснив, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, уведенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Пунктом 31 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці.

Отже, зі змісту зазначених норм вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 4 липня 2012 року у справі N 6-59цс12 і відповідно до ст. 360 7 ЦПК України є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Статтею ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з матеріалів справи наказом Генерального директора Укрінформ від 29.09.2015 року № 98 визнано недоцільним збереження місцезнаходження робочих місць працівників Укрінформу в м. Луганську та м. Донецьку та переміщено на територію, підпорядковану українській владі, зокрема, до м. Северодонецьк та м. Краматорськ.

Відповідно до частини 3 статті 64 Господарського кодексу України підприємству надано право самостійно визначати організаційну структуру, установлювати чисельність працівників і штатний розпис, відповідно, в разі виробничої потреби, скорочувати штат або чисельність працівників.

Таким чином, одним із виняткових повноважень власника підприємства є проведення заходів щодо зміни організації виробництва та праці.

Тобто при змінах в організації виробництва і праці власник має право без згоди працівника змінювати істотні умови праці.

ОСОБА_1 письмово попереджений про зміну істотних умов праці та запропоновано переведення на посаду - власного кореспондента відділу зв`язків з органами влади та громадськості Головної редакції регіональної кореспондентської мережі з місцезнаходженням робочого місяця у м. Краматорську.

Згідно з листом Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" від 23.01.2015 року № 30-53, повідомлено генерального директора Укрінформ, що з 27.11.2014 року приймання поштових відправлень до м. Донецька не здійснюється.

Електронним листом від 24.09.2015 року ОСОБА_1 повідомлений, що згідно з розпорядженням уряду України заборонено користуватися в службовій переписці російськими поштовими сервісами (mail.ru, list.ru та bk.ru) та надана інструкція з приводу відкриття електронної поштової скриньки на комутаційному вузлу Укрінформу (т.1 а.с. 69-71).

Вказане попередження 29.09.2015 року о 14:43 було направлено каналами службової електронної пошти на скриньку ОСОБА_1 (т.1 а.с. 72-73).

30 вересня 2015 року на каналами службової електронної пошти на скриньку ОСОБА_1 було направлено нагадування з приводу отримання останній попередження про зміну умов праці (т.1а.с. 74).

30 листопада 2015 року каналами службової електронної пошти на скриньку ОСОБА_1 було направлено копію наказу про звільнення та пропозиція повідомити яким чином передати трудову книжку.

Є загальновідомим фактом, що Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію, місто Донецьк відноситься до тих населених пунктів де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі встановлених у справі фактичних обставин та наданих сторонами доказів дійшов обґрунтованого висновку про те, що на підприємстві, на якому працював позивач, дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці, про що позивач був належним чином повідомлена, зі змінами істотних умов праці не погодився і був звільнений відповідно до вимог чинного трудового законодавства.

Висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Апеляційним судом перевірені доводи апеляційної скарги про те, що позивача було звільнено на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України без попередньо згоди профспілкової організації. Такі твердження позивача спростовуються матеріалами справи, оскільки згідно з наказом від 30.11.2015 року № 314-ос ОСОБА_1 звільнено з займаної посади відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Відмова від переведення на іншу посаду зі зміною істотних умов праці є окремою самостійною підставою для звільнення, яка не є звільненням з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тому у даному випадку згода профспілкової організації не потрібна.

Крім того, згідно з довідкою профспілкової організації «Украінформ», ОСОБА_1 не був членом первинної профспілкової організації « Украінформ». (т.1 а.с.95).

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що позивач не попереджався про попереднє звільнення, оскільки спростовуються матеріалами справи та поясненнями свідків.

Згідно з розпорядженням УНФА «Укрінформ» від 14.09.29015 року № 18 «Про використання в роботі агентства службової електронної пошти», надіслані службовою електронною поштою документи є рівними за юридичною силою інших службових документів у друкованому вигляді та підлягають розгляду та виконанню тим фахівцем агентства, кому вони були адресовані. (т.2 а.с.70).

Електронним листом від 24.09.2015 року ОСОБА_1 повідомлено, що згідно з розпорядженням уряду України заборонено користуватися в службовій переписці російськими поштовими сервісами (mail.ru, list.ru та bk.ru) та надана інструкція з приводу відкриття електронної поштової скриньки на комутаційному вузлу Укрінформу, ОСОБА_1 було відкрито поштову скриньку (т.1а.с. 69-71).

29.09.2017 року ОСОБА_1 направлено попередження про зміну умов праці ( т.1 а.с.72).

30 вересня 2015 року на каналами службової електронної пошти на скриньку ОСОБА_1 направлено нагадування з приводу отримання останній попередження про зміну умов праці (т.1 а.с. 74).

Неможливо також погодитися із доводами апеляційної скарги щодо невірної оцінки судом першої інстанції доказів.

Судом надана мотивована оцінка доказів окремо кожного та у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображені в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 264 ЦПК України.

Суд дав вірну оцінку наданим сторонам доказам, і до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, у досліджені яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх неподання було б зумовлено поважними причинами, позивачем апеляційному суду не надано.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського районного суду Донецької області від 19 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 21 червня 2019 року.

Головуючий: Є.Є. Мальцева

Судді І.П. Мироненко

В.М. Барков