КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа 754/12663/16-ц

05 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Панченко О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення порядку користування та володіння спільним майном та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення порядку користування квартирою, -

в с т а н о в и в:

17 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення порядку користування та володіння спільним майном.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він та відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках кожний. Квартира складається з трьох кімнат жилою площею 11,8 кв.м., 13,2 кв.м. та 17,4 кв.м., загальна житлова площа квартири становить 42,4 кв.м. Він займає кімнату площею 11,8 кв.м., яка є найменшою і найхолоднішою в квартирі. Вказував, що він є інвалідом 2 групи та за своїм станом здоров`я потребує особливих умов проживання та догляду, при цьому відповідачі у квартирі не проживають, свої кімнати закрили на замки.

Враховуючи вищевикладене, просив суд визначити порядок володіння та користування спільною квартирою, виділивши йому у володіння та користування жилу кімнату площею 17,4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 .

08 лютого 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Деснянського районного суду м. Києва із зустрічним позовомдо ОСОБА_1 , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення порядку користування квартирою.

Зустрічні позовні вимоги мотивували тим, що сторони є співвласниками квартири в рівних частках кожний. Порядок користування квартирою склався вже давно і ОСОБА_1 сам обрав у користування кімнату площею 11,8 кв.м., при цьому кімнатою площею 13,2 кв.м. користується ОСОБА_2 , а кімнатою площею 17,4 кв.м. - ОСОБА_3 .

Також вказували, що рішенням суду, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 було відмовлено у визначені порядку користування квартирою та виділення йому в користування жилої кімнати площею 13,4 кв.м. у спірній квартирі. Проте, оскільки він вдруге намагається змінити порядок користування квартирою, вони вимушені пред`явити зустрічні вимоги та просити суд визначити порядок користування квартирою відповідно до того порядку, який вже існує між ними.

З огляду на зазначене просили суд встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши в користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 13.4 кв.м., ОСОБА_1 житлову кімнату площею 11.8 кв.м., ОСОБА_3 житлову кімнату площею 17.4 кв.м., та залишити в спільному користуванні сторін у справі приміщення загального користування квартири, а саме: коридор площею 2,8 кв.м., коридор площею 10,6 кв.м., кухню площею 8,1 кв.м., коридор площею 4,5 кв.м., вбиральню площею 1,3 кв.м., ванну кімнату площею 3,0 кв.м.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення порядку користування та володіння спільним майном залишено без задоволення.

Зустрічні позовні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення порядку користування квартирою залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року в частині відмови в задоволенні його позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не було досліджено всіх обставин, які мають істотне значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що існуючий порядок користування спільною квартирою між співвласниками склався в той період часу, коли вони проживали разом, а також до моменту встановлення йому ІІ групи інвалідності Після встановлення інвалідності він потребує особливих умов проживання та догляду.

Звертав увагу на те, що він має право на виділення йому у володіння та користування в натурі кімнати площею 14,13 кв.м., що відповідає розміру його частки в праві спільної часткової власності на квартиру, однак він користується кімнатою площею 11,8 кв.м., що є меншою, ніж законодавчо встановлена норма жилої площі на особу та не відповідає його частці в праві спільної часткової власності. Крім того, його позовні вимоги жодним чином не порушують прав та інтересів інших співвласників, які в спірній квартирі не проживають.

Також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення зустрічних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилалася на те, що відповідний порядок користування квартирою склався між сторонами ще в 2001 році і цей порядок суттєво не порушує прав ОСОБА_1 . Судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_1 на даний час не визнає порядку користування квартирою, який склався між сторонами та чинить їй перешкоди в користуванні квартирою. Крім того, рішення суду про встановлення порядку користування квартирою їй необхідне для розподілу особового рахунку.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року відхилено апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення порядку користування та володіння спільним майном скасовано.

Справу в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення порядку користування та володіння спільним майном направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином під час нового апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції переглядається рішення суду першої інстанції лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення порядку користування та володіння спільним майном.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Подкопаєва Ірина Анатоліївна підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Загорняк Наталія Борисівна в судовому засіданні просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках кожний, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20.01.2010 року, виданим Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації.

Як вбачається з довідки Ф-3 ЖЕК-312 від 04.09.2015 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано три особи: ОСОБА_2 (власник особового рахунку), ОСОБА_1 (колишній чоловік) та ОСОБА_3 (син).

Вказана квартира складається з трьох ізольованих житлових кімнат площею 11,8 кв. м., 13,2 кв. м. та 17,4 кв.м., житлова площа квартири становить 42,4 кв. м., а загальна площа квартири становить 74,1 кв. м.

Сторонами не заперечувалося, що між ними склався порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 користується кімнатою площею 11,8 кв. м., ОСОБА_2 користується кімнатою площею 13,2 кв.м., ОСОБА_3 користується кімнатою, площею 17,4 кв.м. Інші приміщення квартири перебувають у загальному користуванні сторін. У кожній кімнаті встановлено замок та знаходяться речі кожного користувача.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення порядку користування та володіння спільним майном, ОСОБА_1 посилався на те, що він займає кімнату площею 11,8 кв.м., яка є найменшою і найхолоднішою в квартирі та не відповідає його частці в праві спільної часткової власності. Також вказував, що він є інвалідом 2 групи та за станом здоров`я потребує особливих умов проживання та догляду, при цьому відповідачі у квартирі не проживають, свої кімнати закрили на замки, а тому просив суд визначити порядок володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши йому у володіння та користування жилу кімнату площею 17,4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що порядок користування спірною квартирою вже було визначено за погодженням сторін, зокрема, позивач самостійно обрав для свого проживання кімнату площею 11, 8 кв.м., відповідачка - кімнату площею 13.2 кв.м., відповідач кімнату площею 17.4 кв.м. і такий порядок користування квартирою зберігається між сторонами тривалий час і існує на час розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів, відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У силу ч.1 ст. 60 ЦПК України, в редакції на час ухвалення рішення суду першої інстанції, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу

За правилом ч.1 ст.212 ЦПК України, в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку.

З урахуванням того, що загальна житлова площа квартири АДРЕСА_1 42,4 кв. м, то кожен співвласник має право на користування житловою площею у розмірі 14,13 кв.м.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про надання йому в користування жилої кімнати площею 17,4 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 , суд першої інстанцій вірно послався на те, що сторони у справі є співвласниками вказаної квартири в рівних частках, кожному з них на праві власності належить по 1/3 частині квартири. Враховуючи те, що квартира АДРЕСА_1 складається з трьох житлових кімнат площею 11,8 кв. м., 13,2 кв. м. та 17,4 кв.м., доля кожного співвласника у жилій площі квартири становить 14,13 кв.м., неможливо встановити такий порядок користування квартирою, за яким було б можливо виділити у володіння та користування кожному із співвласників кімнату, яка б по розміру відповідала його частці у праві спільної власності. Відповідно до вимог статті 358 ЦК України сторони у справі, як співвласники квартири, за взаємною згодою визначили порядок користування нею, за яким у користуванні позивача ОСОБА_1 перебуває житлова кімната площею 11,8 кв.м., у користуванні відповідачки ОСОБА_2 - житлова кімната площею 13,2 кв.м., а у користуванні ОСОБА_3 - житлова кімната площею 17,4 кв. м. і підстав змінювати визначений співвласниками порядок користування квартирою немає.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він користується кімнатою площею 11,8 кв.м., яка є меншою, ніж законодавчо встановлена норма жилої площі на особу та не відповідає його частці в праві спільної часткової власності, правильність висновків суд першої інстанції не спростовують, виходячи з наступного.

За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Разом з тим, відповідно до Порядку застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та Президії Київської міськради профспілок від 15 липня 1985 року № 582, в Києві рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу дорівнює 9 кв.м, норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м.

Отже, рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу в м. Києві дорівнює 9 кв.м, а норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м. При цьому, позивач користується жилою кімнатою площею 11,8 кв.м., тобто є забезпеченим жилою площею згідно норм чинного законодавства.

Відповідно до роз`яснень пункту 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року №20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Отже потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору кімнати, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15, в постановах Верховного Суду від 18.02.2019 року по справі № 569/15733/17-ц та від 20.02.2019 року по справі № 214/239/17-ц.

Отже доводи апеляційної скарги позивача про те, що кімната площею 11,8 кв.м., якою він користується, не відповідає його частці в праві спільної часткової власності не є підставою для зміни встановленого співвласниками порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки допускається відхилення від відповідності розміру реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, так як спірна квартира складається з трьох кімнат площею 11,8 кв. м., 13,2 кв. м. та 17,4 кв.м. Крім того, попередньо визначений сторонами порядок користування квартирою не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Також судом першої інстанції вірно враховано, що ОСОБА_1 вже звертався до суду з вимогами про визначення порядку користування квартирою і просив виділити йому у користування кімнату площею 13,2 кв.м.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.05.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.08.2016 року, у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_1 було відмовлено. Судами було встановлено, що сторони проживають у квартирі і між ними склався порядок користування квартирою, за яким ОСОБА_1 проживає в кімнаті площею 11,8 кв.м., ОСОБА_2 займає кімнату площею 13,2 кв.м. та ОСОБА_3 користується кімнатою, площею 17,4 кв.м. Кухня 8,1 кв.м., ванна кімната 3,0 кв.м., вбиральня 1,3 кв.м., коридор 2,8, 10,6 і 4,5 кв.м. перебувають у загальному користуванні сторін.

Як встановлено судом першої інстанції, з моменту ухвалення Деснянським районним судом м. Києва рішення від 27.05.2016 року і до подачі цього позову - 17.10.2016 року, порядок користування кімнатами в спірній квартирі, який самостійно визначили між собою сторони по справі, за яким позивач займає кімнату, площею 11, 8 кв.м., яку обрав собі для користування на свій розсуд, не змінився.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідачі не проживають в спірній квартирі, тому його позовні вимоги про визначення порядку володіння та користування спільною квартирою та виділення йому у володіння та користування жилої кімнати площею 17,4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 жодним чином не порушують прав та інтересів інших співвласників, колегія суддів відхиляє, так як вони не відповідають встановленим обставинам справи та вимогам матеріального права, з огляду на те, що сторони справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 і мають рівні права на користування вказаною квартирою.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача про те, що кімната площею 11,8 кв.м. є найхолоднішою в квартирі, оскільки доказів на підтвердження вказаної обставини позивачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він є інвалідом ІІ групи та потребує особливих умов проживання та догляду також не підтверджені належними та допустимими доказами з огляду на таке.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії КВ-1 №013079, ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з 24.03.2008 року безстроково. Вказана довідка не містить висновку про те, що позивач за станом здоров`я потребує якихось спеціальних умов проживання. Інших доказів на підтвердження вказаних обставин позивач суду також не надав.

У свою чергу, з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0639730 вбачається, що ОСОБА_3 з 14.11.2016 року встановлено третю групу інвалідності по зору строком до 01 грудня 2017 року.

З дослідженої в суді апеляційної інстанції Довідки до акт МСЕК № 0981866 вбачається, що ОСОБА_3 має 3 групу інвалідності по зору з 01.12.2018 року , дата переогляду - 13.11.2019 року.

Таким чином, ОСОБА_1 , посилаючись на свою інвалідність, просив фактично змінити усталений порядок користування квартирою та встановити такий порядок користування, за яким виділити йому у володіння та користування жилу кімнату площею 17,4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 , якою протягом тривалого часу користується інший співвласник ОСОБА_3 , який також є інвалідом 3 групи по зору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення порядку користування та володіння спільним майном залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року

Головуючий: Судді: