КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 755/9323/18
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Міністерства внутрішніх справ, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 ,

представника Державної казначейської служби України - Карпенко Наталії Валеріївни,

представника Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві - Кухаревської Надії Осипівни на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 липня 2019 року,

встановив:

у червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив суд стягнути на його користь з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 512 850 грн., завдану діями та бездіяльністю органів досудового слідства, посилаючись на те, що його незаконно було взято під варту, а після зміни запобіжного заходу він не мав можливості працювати до закриття кримінальної справи 19.11.2012. В зв`язку з цим він просив стягнути на його користь матеріальну шкоду в розмірі 512 850 грн., яка складається із розрахунку середньої заробітної плати по м. Києву за 39 місяців. В ході розгляду справи позивач уточнив свої вимоги та просив стягнути матеріальну шкоду в розмірі 661 840 грн., виходячи із розміру середньої заробітної плати по м. Києву станом на грудень 2018 року - 16 546 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 липня 2019 року позов було задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на користь

ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 100 152 грн.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи.

Представники відповідачів Державної казначейської служби України та Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві також подали апеляційні скарги, у яких просили рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення

ОСОБА_1 , представників Казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України, Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що його було затримано 02.08.2009 за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України та взято під варту. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2011 року запобіжний захід було змінено на підписку про невиїзд з місця постійного проживання, 19.11.2012 справу відносно нього було закрито в зв`язку з недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні даного злочину. ОСОБА_1 зазначав, що у зв`язку з тим, що він не міг працювати до його поновлення на роботі 15.08.2013, то просив суд стягнути матеріальну шкоду в розмірі 512 850 грн., яка розрахована із середньої заробітної плати по м. Києву станом на квітень 2018 року - 13 150 грн. за 39 місяців. В ході розгляду справи позивач збільшив свої вимоги та просив стягнути матеріальну шкоду в розмірі 661 840 грн., виходячи із розміру середньої заробітної плати по м. Києву станом на грудень 2018 року - 16 546 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 липня 2019 року позов було задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на користь

ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 100 152 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебував під вартою з 03.03.2009 по 09.09.2011, що становить 24 місяці. Розмір матеріальної шкоди суд визначив із розрахунку мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2019 року.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна, оскільки судом було неправильно застосовано норми матеріального права.

Суд першої інстанції посилався на положення ст. 56 Конституції України, Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 16, 1174 ЦК України, Положення «Про державну казначейську службу України», затвердженого постановою КМ України від 15 квітня 2015 року №215.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був затриманий 02.08.2009 за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, в подальшому обвинувачення було перекваліфіковано на ст. 118 КК України. Під вартою позивач перебував з 02.08.2009 по 09.09.2011, в зв`язку зі зміною запобіжного заходу постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2011 року на підписку про невиїзд з місця простійного проживання.

Позивачем було надано Довідку №К1/635 від 24.04.2018, згідно якої він працював на посаді продавця непродовольчих товарів ТОВ «Епіцентр К» з 17.07.2009 і його заробітна плата за липень 2009 року становила 1 359 грн. 54 коп. За травень 2012 року позивачу було нараховано заробітну плату в розмірі 52 грн. 76 коп. (а/с 35 т. 1). В копії трудової книжки позивача міститься запис про його звільнення з вказаної посади 25.05.2012 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції Закону № 4652-VI від 13.04.2012) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

В п. 2 ч. 1 ст. 2 цього ж Закону закріплено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається), зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій (п. 1 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону).

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог у повному обсязі доводи позивача щодо визначення періоду, протягом якого позивач не міг працювати, а саме - 39 місяців, які він визначає з моменту його затримання до дня прийняття його на роботу в ТОВ «Епіцентр К» на посаду продавця 15.08.2013, за вирахуванням періоду його роботи на посаді арматурника в ТОВ «БП-4 Київміськбуд-1» з 04.09.2012 по 09.07.2013.

Таким чином, розмір матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню за положеннями цього Закону складається із заробітку, який позивач втратив внаслідок незаконних дій, які призвели до його перебування під вартою. Доказів про те, що позивач після зміни запобіжного заходу з утримання під вартою на підписку про невиїзд з місця постійного проживання не міг працювати, оскільки був відсторонений від посади, матеріали справи не містять. Факт такого відсторонення від посади у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності міг би бути підставою для захисту прав позивача у відповідності до статей 6 та 7 вказаного Закону. Однак з такими вимогами позивач в установленому законом порядку та строки до суду не звертався.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, про те, що судом першої інстанції було неправильно визначено період, протягом якого позивач перебував під вартою: з 03.03.2009 по 09.09.2011, що становить 24 місяці є слушними, і в цій частині апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Заробіток, який втратив позивач внаслідок незаконних дій, має обчислюватись відповідно до кількості місяців, протягом яких позивач, перебуваючи під вартою, не міг працювати: з 02.08.2009 по 09.09.2011, що становить 25 місяців.

Посилання позивача про те, що розмір середнього заробітку для визначення розміру матеріальної шкоди має обчислюватись відповідно до розміру середнього заробітку по м. Києву на час ухвалення рішення судом, є безпідставними.

Розмір середнього заробітку на день взяття під варту має обчислюватись з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 №100, відповідно до кількості відпрацьованих днів у липні 2009 року та нарахованої заробітної плати пропорційно до кількості робочих днів у цьому місяці. Середній заробіток позивача за липень 2009 року становив 2 842 грн. 57 коп. Таким чином, розмір середнього заробітку позивача за період, коли він перебував під вартою, складає 71 064 грн. 25 коп. (25х2 842 грн. 57 коп.).

Разом з тим, суд першої інстанції припустився помилки при визначенні розміру матеріальної шкоди та послався на положення ст. 13 вказаного вище Закону, яка регулює визначення розміру моральної шкоди, яка підлягала стягненню на користь позивача та визначив розмір втраченого заробітку з урахуванням положень Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік», яким було визначено розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2019 року - 4 173 грн.

Також суд першої інстанції неправильно застосував до даних правовідносин положення ст. 1174 ЦК України, яка регулює відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, оскільки в даному випадку застосуванню підлягає ст. 1176 ЦК України, яка регулює порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Так, відповідно до частин 1 та 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду встановлюється законом (ч. 7 ст. 1176 ЦК України).

Інші доводи, викладені представником Державної Казначейської служби в апеляційній скарзі, щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки розмір такої шкоди не був визначений відповідним органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, що не позбавляє позивача права звернутися до суду з даним позовом.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі представником Дніпровського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог через відсутність в положеннях КПК України можливості відшкодування моральної шкоди органами досудового розслідування, є необґрунтованими, оскільки позивач заявив вимоги про стягнення матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню державою на підставі ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Також є необґрунтованими посилання апелянта на положення ч. 4 ст. 1176 ЦК України, згідно якої фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом само обмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди, оскільки питання щодо дачі ОСОБА_1 свідчень в ході попереднього розслідування було з`ясовано при винесенні постанови про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_1 від 19.11.2012 (а/с 18 т. 1).

Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року було встановлено, що позивач незаконно перебував під слідством та судом протягом 39 місяців, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто на його користь з Державного бюджету України моральну шкоду в розмірі 1 500 000 грн. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2018 року було змінено рішення суду першої інстанції та визначено суму відшкодування в розмірі 200 000 грн. Постановою Верховного Суду від 18 квітня 2019 року вказане рішення суду першої інстанції у незміненій частині судом апеляційної інстанції та постанову Апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2018 року було залишено без змін.

Враховуючи викладене, подані апеляційні скарги слід задовольнити частково та змінити суму відшкодування матеріальної шкоди, визначивши її в розмірі 71 064 грн. 25 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника Державної казначейської служби України - Карпенко Наталії Валеріївни та представника Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві - Кухаревської Надії Осипівни задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 липня 2019 року змінити та стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 71 064 грн. 25 коп. у відшкодування матеріальної шкоди шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 03 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді