Справа № 453/1482/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є.
Провадження № 22-ц/811/719/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Львів

Справа № 453/1482/16-ц

Провадження № 22-ц/811/719/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3

на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 листопада 2018 рокуу складі судді Ясінського Ю.Є.

у справі

за позовом ОСОБА_3 до Плав?янської сільської ради Сколівського району Львівської області, ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ 1309 виданий Плав`янською сільською радою Сколівського району Львівської області 16.01.2001 року на ім`я ОСОБА_4 .

Оскаржуваним рішенням суду в задоволенні позову ОСОБА_3 до Плав?янської сільської ради Сколівського району Львівської області, ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3

подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що до позивачки на підставі договору дарування не могла перейти земельна ділянка площею 0,60 га для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства, оскільки про її передачу не зазначено у договорі дарування. У відповідності до ст.. 30 ЗК України при переході права власності на будівлі не передбачено перехід права власності на земельну ділянку для ведення підсобного господарства. Також суд дійшов висновку, що право позивачки порушено не було. Не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки такі, не відповідають дійсним обставинам справи.

Вказує, що ОСОБА_3 за договором дарування від 30.11.1999 р. набула право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Автоматично до неї перейшло право власності на частину земельної ділянки, на якій розташований будинок. Розмір та межі земельної ділянки на даний час є невизначеними. Плав`янська сільська рада 10.01.2001 р. видала відповідачці ОСОБА_4 державний акт на право приватної власності на землю площею 0,60 га для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства на земельну ділянку, на якій розташований будинок позивачки. Тобто земельна ділянка, належна позивачці, була передана у власність відповідачки.

Позивачем не ставилась позовна вимога про визнання права власності на спірну земельну ділянку в тих чи інших межах в результаті переходу права власності на житловий будинок. Позивачка просить визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, який охоплює і той розмір земельної ділянки, право на який позивачка отримала, набувши право власності на житловий будинок. При цьому, розмір земельної ділянки, право власності на яку отримала позивачка, є невизначеним на сьогоднішній день, так як не скасовано державний акт на земельну ділянку в цілому.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності двох земельних ділянок, на які видано один спірний держаний акт на право власності на землю. Із змісту оспорюваного Акту вбачається, що відповідачці ОСОБА_4 передано у власність одну земельну ділянку площею 0,60 га, призначенням якої є обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства.

В обґрунтування неправильного застосування норм матеріального права зазначає, що судом першої інстанції при винесенні рішення не застосовано пряму норму Конституції України - ст. 41, згідно якої право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Окрім того, судом першої інстанції при винесенні рішення неправильно застосовано ст. ЗО ЗК України (ред. 1990 p.), яка гарантує право власності на земельну ділянку набувачеві житлового будинку, розташованого на цій земельній ділянці, у відповідних розмірах. Судом першої інстанції не враховано правову позицію ВСУ у подібній справі, викладену у постанові від 07.02.2018 р. у справі №205/6291/13-ц, згідно якої особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником або користувачем відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Просить скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22.05.2018 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Плав`янської сільської ради про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити, визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ 1309, виданий Плав`янською сільською радою Сколівського району Львівськоі області 16.01.2001 року на ім`я ОСОБА_4 та зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю. Судові витрати покласти на відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_3 не надала суду підтверджуючих документів про закріплення за нею земельної ділянки площею 0,60 га. в АДРЕСА_1 , а саме рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельної ділянки, технічну документацію на земельну ділянку, яка б містила матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами та інше, що дає суду підстави зробити висновок про відсутність порушення прав позивача відповідачем ОСОБА_4 . Суд вважав, що до позивачки ОСОБА_3 на підставі договору дарування житлового будинку не могла перейти земельна ділянка площею 0,60 га для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства, оскільки про її передачу не зазначено у договорі дарування, про відсутність домовленості про її передачу між позивачкою та відповідачкою, свідчить виготовлення в подальшому ОСОБА_4 оскаржуваного державного акту.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що 30.11.1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку, згідно якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар цілий дерев`яний житловий будинок з двох кімнат житловою площею 40,9 кв.м. та однієї кухні зазначений в плані під літерою «А» та господарські будівлі: сарай під літерою «В», погріб під літерою «Б», вбиральня під літерою «Г», які знаходяться в АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчений державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Батлюк Ю.П., зареєстровано в реєстрі за №1514.

10.01.2001 року ОСОБА_4 видано державний акт серія ЛВ 1309 на земельну ділянку площею 0,60 га, що в с. Плав`я, цільове призначення обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства.

Як вбачається з державного акту на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_4 , земельна ділянка площею 0,60 га складається з двох земельних ділянок, 0,44 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,16 га для ведення підсобного господарства.

Відповідно до ч.1 ст. 30 ЗК України ( в редакції 1999року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 30 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

У випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 04 лютого 2019 року у справі № 463/1696/15-ц.

З урахуванням положень частини першої статті 30 ЗК України 1990 року у вказаному розмірі право користування земельною ділянкою перейшло до ОСОБА_3 відповідно до договору дарування житлового будинку від 30.11.1999 року.

Як встановлено Апеляційним судом, що договір дарування житлового будинку (а.с. 189) зареєстровано у встановленому порядку на праві власності за ОСОБА_3 07 грудня 1999 року за реєстром №258 Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації.

Окрім того, як встановлено матеріалами справи ОСОБА_3 сплачувала земельний податок на спірну земельну ділянку.

За таких обставин не можна погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що у позивачки відсутнє речове право на земельну ділянку, за захистом якого вона звернувся до суду із даним позовом.

ОСОБА_3 оспорює правовстановлюючі документи відповідачки на землю, при видачі яких не було враховано належність їй права користування земельною ділянкою.

Відповідно до положень пункту 1.7. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 квітня 1993 року № 28, на земельні ділянки, якими користуються громадяни, підприємства, установи, організації та садівницькі товариства, державні акти виготовляються після визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і складання плану земельної ділянки.

За змістом пункту 1.10. вказаної Інструкції технічна документація при складанні державних актів включає: при складанні державних актів на право приватної власності на землю і право постійного користування землею, що видаються громадянам на земельні ділянки, якими вони користуються: виписку з рішення місцевої Ради народних депутатів про передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування; абриси обміру земельної ділянки; план земельної ділянки, складений за результатами обміру; збірний план землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площ; матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами.

Згідно вимог пункту 2.2. Інструкції межі наданих (переданих) земельних ділянок переносяться у натуру (на місцевість) і закріплюються межовими знаками, а межі ділянок, що знаходяться у власності та користуванні і проходять по визначених в натурі контурах, звіряються з наявними планами ділянок. При відсутності плану проводиться зйомка зовнішніх меж земельної ділянки, встановлюються суміжні власники землі і землекористувачі, за участю останніх складається протокол, в якому докладно описується розташування меж на місцевості.

Аналогічні положення закріплено у пунктах 1.12., 2.1., 2.6. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43.

Таким чином, доказом погодження розміру земельних ділянок суміжними землекористувачами (землевласниками) є відповідні матеріали технічної документації, що мають містити план земельних ділянок з визначенням на ньому її меж і розмірів, описом меж суміжних власників землі і землекористувачів, та особистий підпис власників і користувачів земельних ділянок про згоду із такими розмірами земельної ділянки.

Апеляційним судом витребовувалась технічна документація, яка передувала виготовленню державного акту на землю, однак така не збереглась.

Проте, як вбачається з державного акту і не заперечується сторонами, земельна ділянка площею 0,60 га складається з двох земельних ділянок, 0,44 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,16 га для ведення підсобного господарства.

Тому, з огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ 1309 виданий Плав`янською сільською радою Сколівського району Львівської області 16.01.2001 року на ім`я ОСОБА_4 в частині права власності на земельну ділянку в розмірі 0, 44 га для обслуговування житлового будинку слід визнати недійсним.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню та постановлення нового судового рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Плав?янської сільської ради Сколівського району Львівської області та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 - по 206 грн 70 коп. сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3

- задовольнити частково.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 листопада 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 до Плав?янської сільської ради Сколівського району Львівської області, ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю задоволити частково.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ 1309 виданий Плав`янською сільською радою Сколівського району Львівської області 16.01.2001 року на ім`я ОСОБА_4 в частині права власності на земельну ділянку в розмірі 0, 44 га для обслуговування житлового будинку.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Плав?янської сільської ради Сколівського району Львівської області та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 - по 206 грн 70 коп. сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді