Ухвала

29 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 759/15539/16-ц

провадження № 61-20688ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сердюка В. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - АТ «КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів.

В обґрунтування позову зазначав, що 29 жовтня 2013 року між його матір`ю

ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір депозитного вкладу

№ SAMDN7651 строком на 12 місяців з помісячною виплатою процентів за вкладом та автоматичною пролонгацією договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Після смерті матері він в установленому законом порядку, прийняв спадщину на належне її майно та успадкував зазначений банківський вклад згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від

06 червня 2014 року. Позивач вказував, що 16 червня 2014 року він звернувся до банку із заявою про виплату грошових коштів за депозитними вкладами, однак банк кошти не повернув, у зв`язку з чим, він звернувся до суду. Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 08 серпня 2014 року з банку на його користь стягнуто грошові кошти в сумі 104 366,06 грн та 6 417 доларів США, що по курсу НБУ становило 79 946,49 грн.

Позивач вказував, що рішення суду належним чином не виконувалося, вклад залишався в користуванні банку поза межами дії договору, що автоматично призвело до його пролонгації, і лише 29 травня 2015 року в примусовому порядку з банку стягнуто на його користь 3 493 доларів США 26 центів, 28 липня 2015 року - 366 доларів США 82 центів та 12 січня 2018 року - 2 556 доларів США 92 центи. Вказана сума включала в себе як залишок вкладу, так і проценти, які були нараховані за період з 06 березня 2014 року. На підставі вищевказаного позивач просив стягнути з банку на його користь проценти за користування кредитним коштами та 3 % річних за час прострочення зобов`язання, які в загальній сумі складають 1 185 доларів США 49 центів та відповідно 383 долари США 73 центи.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу

№ SAMDN7651 від 29 жовтня 2013 року 10 646,91 грн 3 % річних за несвоєчасне виконання депозитного договору.

20 листопада 2019 року ОСОБА_1 подано касаційну скаргу, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення на його користь 1 185,49 доларів США - процентів за користування грошовими коштами за депозитним договором від

29 жовтня 2013 року за період з 07 березня 2014 року по 11 січня 2018 року та ухвалити в цій частині рішення про задоволення позову, в решті постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року залишити без змін.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, з урахуванням такого.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (пункт 1 частини шостої, частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Ціна позову у цій справі становить 32 838 грн, отже станом на 01 січня

2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100).

Зазначена справа є малозначною у силу вимог закону за ціною позову.

При цьому касаційна скарга не містить мотивів про те, що оскаржувані судові рішення підпадають принаймні під один із випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховним Судом також враховано, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі Azyukovska v. Ukraine (Азюковська проти України) від 09 жовтня 2018 року.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Сердюк