Справа № 308/4756/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 січня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Балаж Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 квітня 2018 року (у складі судді Шепетко І.О.) за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Закарпаттяобленерго» про визнання незаконним наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом у травні 2016 р.

Просив:

-визнати незаконним наказ ПрАТ «Закарпаттяобленерго» від 07.04.2016 р. №206-К «Про звільнення із роботи у зв'язку зі скороченням штату»;

-поновити його на роботі в ПрАТ «Закарпаттяобленерго» на посаді начальника Великоберезнянського району електричних мереж;

-стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до моменту поновлення на роботі.

На обґрунтування позовних вимог указав, що в період із 15.01.2007 р. по 07.04.2016 р. працював у ПрАТ «Закарпаттяобленерго» на посаді начальника Великоберезнянського району електричних мереж.

12.11.2015 р. відповідачем прийнято наказ №301 про ліквідацію Перечинського РЕМ і Великоберезнянського РЕМ, скорочення 76-ти посад і штатних одиниць Перечинського РЕМ та 74 - Великоберезнянського РЕМ, та утворення на базі ліквідованих Перечинського та Великоберезнянського РЕМ нового структурного підрозділу - Перечинсько-Великоберезнянського РЕМ.

Однак, про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням посади його попереджено не було.

Вважає, що ліквідація Перечинського та Великоберезнянського РЕМ є фіктивною і пов'язана з тим, щоб звільнити його з роботи.

Зазначає, що 25.11.2015 р. він направив на ім'я генерального директора відповідача заяву про переведення на посаду начальника Перечинсько-Великоберезнянського РЕМ без необхідності проходження будь-яких конкурсів і додаткових перевірок, оскільки працевлаштування скорочених працівників на вакантні посади є обов'язком, а не правом роботодавця. Однак, у задоволенні такої заяви було відмовлено.

Таким чином, відмова в переведенні його на роботу в Перечинсько-Великоберезнянський РЕМ на посаду начальника та звільнення його з роботи в зв'язку зі скороченням штату є незаконною.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 квітня 2018 р. у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Закарпаттяобленерго» судові витрати в розмірі 15 000 грн.

ОСОБА_2 просить скасувати це рішення із підстав, передбачених ст. 376 ч.1 п.п.1, 3, 4 ЦПК України, ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі та вирішити питання розподілу судових витрат.

Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням посади він не попереджався;

-ліквідація Перечинського та Великоберезнянського РЕМ є фіктивною і пов'язана з тим, щоб звільнити його з роботи і займаної ним посади начальника РЕМ;

-суд не врахував, що працевлаштування скорочених працівників на вакантні посади (без необхідності проходження будь-яких конкурсів, додаткових перевірок тощо) є обов'язком, а не правом роботодавця;

-відповідачем пропущено місячний строк, установлений ст. 43 ч.8 КЗпП України, на розірвання із ним трудового договору.

У письмову відзиві ПрАТ «Закарпаттяобленерго» (надалі - Товариство) просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до такого:

-факт отримання персонального попередження від 31.12.2015 р. підтверджується особистим підписом ОСОБА_2 на цьому повідомленні;

-доведено, що реорганізація у Товаристві дійсно мала місце шляхом ліквідації Перечинського та Великоберезнянського РЕМ і утворення нового структурного підрозділу Перечинсько-Великоберезнянський РЕМ;

-рішенням Великоберезнянського районного суду від 01.06.2016 р., яке набрало законної сили та є чинним, у позові ОСОБА_2 до ПАТ «Закарпаттяобленерго» про визнання наказів незаконними та зобов'язання перевести ОСОБА_2 на посаду начальника Перечинсько-Великоберезнянського РЕМ відмовлено;

-з точки зору закону суд не вправі входити в обговорення доцільності реорганізаційних заходів і скорочення штату працівників, а зобов'язаний лише перевірити дотримання вимог закону при вивільненні працівників;

-оскільки персональне попередження про наступне вивільнення було вручено ОСОБА_2 31.12.2015 р., а вакансія начальника Перечинсько-Великоберезнянського РЕМ була закрита ще 14.12.2015 р., то така не могла бути запропонована ОСОБА_2 у день вручення попередження;

-відповідачем було дотримано норми ч.1 та ч.8 ст. 43 КЗпП України щодо розірвання трудового договору не пізніше як через місяць із дня одержання згоди профкому та таке звільнення, оскільки фактичною підставою слугувала згода профкому Товариства від 07.04.2016 р., а не від 16.02.2016 р. - як помилково вказав суд першої інстанції.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що при звільненні ОСОБА_2 були дотримані відповідні вимоги КЗпПУкраїни, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

При цьому встановлено, що ОСОБА_2 працював начальником Великоберезнянського РЕМ із 04.02.2008 р. до 07.04.2016 р. (день звільнення із роботи за скороченням штату працівників - ст. 40 п.1 КЗпП).

У жовтні-листопаді 2015 р. у Товаристві дійсно відбулася реорганізація (ліквідація) Перечинського та Великоберезнянського РЕМ і створення на їх базі нового структурного підрозділу - Перечинсько-Великоберезнянського РЕМ, у зв'язку з чим мало місце і скорочення чисельності працівників.

31.12.2015 р. ОСОБА_2 було вручено персональне попередження про здійснення скорочення штату працівників через зміни в організації виробництва і праці та скорочення займаної ним посади.Водночас йому запропоновано роботу в Товаристві на вакантних посадах (професіях) за відповідним переліком.

27.01.2016 р., 03.02.2016 р., 11.02.2016 р., 16.02.2016 р., 25.02.2016 р. і 22.03.2016 р. про вказані обставини ОСОБА_2 повідомлявся письмово.

Згідно з актом від 27.01.2016 р. і від 03.02.2016 р. ОСОБА_2 відмовився ознайомитись та одержати повідомлення за цими ж датами про наявність вакантних посад (професій) у Товаристві, а повідомлення від 16.02.2016 р. було вручено ОСОБА_2 особисто.

Факт надання згоди профкомом на звільнення позивача та порядок надання такої згоди підтверджується рішеннями первинної профспілкової організації Товариства за участю самого ОСОБА_2 (протоколи № 8 від 16.02.2016 р. і № 11 від 07.04.2016 р.).

Відповідно до акту тимчасової комісії Товариства переважне право на залишення на роботі, виходячи з показників продуктивності праці та кваліфікації на посаді «начальник району електричних мереж ПАТ «Закарпаттяобленерго», має начальник Перечинського РЕМ - ОСОБА_3

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення - зміні, з таких мотивів.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції по суті спірних правовідносин через його відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, згідно з п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв'язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. 42, 43, 49 2 КЗпП України.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі N 6-65цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків (постанова, Верховного Суду|Великої палати від 18.09.2018 р.за № П/9901/310/18|800/538/17|11-431асі18).

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Питання доцільності змін в організації виробництва та праці, скорочення чисельності або штату працівників суд обговорювати не вправі.

Як видно з матеріалів справи, наказом ПАТ «Закарпаттяобленерго» № 301 від 12.11.2015 р. «Про зміни в організаційній структурі та скорочення штату працівників» ліквідовано такі структурні підрозділи Товариства як Перечинський РЕМ і Великоберезнянський РЕМ, скорочено посади та штатні одиниці Перечинського РЕМ у кількості 76 штатних одиниць і Великоберезнянського РЕМ - у кількості 74 штатні одиниці, створено в організаційній структурі Товариства самостійний структурний підрозділ - Перечинсько-Великоберезнянський РЕМ (т.1, а.с.5, 38-43).

Того ж дня Товариством були видані накази № 302 «Про скорочення персоналу» та № 303 «Про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад начальника та головного інженера Перечинсько-Великоберезнянського району електричних мереж і затвердження тимчасового складу кадрової комісії» (т.1, а.с.7, 8-10).

ОСОБА_2 документів на конкурс не подавав, а відтак - участі в ньому не брав. При цьому з наказом був ознайомлений під розписку та копію такого отримав (т.1, а.с.154-156).

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 01.06.2016 р., яке набрало законної сили, є чинним і має преюдиціальне значення, у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Закарпаттяобленерго» про визнання незаконними наказів № 301 від 12.11.2015 р. «Про зміни в організаційній структурі та скорочення штату працівників», № 302 від 12.11.2015 р. «Про скорочення персоналу», № 303 від 12.11.2015 р. «Про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад начальника та головного інженера Перечинсько-Великоберезнянського району електричних мереж і затвердження тимчасового складу кадрової комісії», про визнання незаконною відмови ПАТ «Закарпаттяобленерго» у переведенні ОСОБА_2 на посаду начальника Перечинсько-Великоберезнянського РЕМ і зобов'язання ПАТ «Закарпаттяобленерго» перевести ОСОБА_2 на вказану посаду відмовлено (т.1, а.с.184-188, 214-218, 251-260).

За вказаних обставин доводи апелянта проте, що ліквідація Перечинського та Великоберезнянського РЕМ є фіктивною і пов'язана з тим, щоб звільнити його з роботи і займаної ним посади начальника РЕМ, є необґрунтованими.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У справі міститься персональне попередження ОСОБА_2 від 31.12.2015 р. із додатком № 1 переліку вакантних посад (професій) у Товаристві станом на 31.12.2015 р., яке той отримав особисто під розписку (т.1, а.с.151-153).

Указаний факт спростовує апеляційне твердження ОСОБА_2 про те, що про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням посади він не попереджався.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то за змістом частини третьої статті 49 2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві саме протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Установлено та не заперечується, що посада начальника Перечинсько-Великоберезнянського РЕМ на момент попередження про вивільнення уже не була вакантною.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі N 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не відступала від цих висновків (постанова Верховного Суду|Великої палати від 18.09.2018, № П/9901/310/18|800/538/17|11-431асі18).

Згідно з вимогами частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Розпорядженням Товариства № 523 від 26.11.2015 р. «Про перевірку наявності переважного права на залишення на роботі» створено тимчасову комісію із цього питання, актом якої від 04.12.2015 р. установлено, що переважне право на залишення на роботі, виходячи з показників продуктивності праці та кваліфікації по посаді «начальник району електричних мереж ПАТ «Закарпаттяобленерго», має начальник Перечинського РЕМ - ОСОБА_3 (т.1, а.с.157-158).

Окрім того, установлено та підтверджується низкою належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів той факт, що водночас із персональним попередженням ОСОБА_2 про наступне вивільнення йому неодноразово пропонувалася робота в Товаристві на вакантних посадах (професіях) за відповідним переліком.

Указаним рішенням Великоберезнянського районного суду від 01.06.2016 р. судом першої інстанції також було встановлено, що Товариство пропонувало ОСОБА_2 перевестись на вакантні посади, взяти участь у конкурсі на вакантну посаду начальника Перечинсько-Великоберезнянського РЕМ, однак позивач не скористався своїм правом.

Отже, довід апеляційної скарги про те, що відповідач не виконав свого обов'язку по працевлаштуванню ОСОБА_2, не має під собою ні фактичного, ні правового підґрунтя.

За приписами ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Така згода була надана 16.02.2016 р. і 07.04.2016 р. (т.1, а.с.163-164, 169). Актом управління Держпраці в Закарпатській області щодо перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 27.02.2017 р. порушень вимог ст. 43 КЗпП України за зверненням ОСОБА_2 про не запрошення його на засідання профкому та пропуск місячного строку надання профкомом згоди на звільнення його з роботи порушень ст. 43 КЗпП України не встановлено (т.1, а.с.242-246).

Тобто, апеляційне твердження ОСОБА_2 про те, що відповідачем пропущено місячний строк, установлений ст. 43 ч.8 КЗпП України, на розірвання із ним трудового договору, є безпідставним.

Згідно з положеннями ст. 367 ч.1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу в частині вирішення спору без задоволення, а судове рішення у цій частині- без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Разом із тим, апеляційний суд не погоджується із судом першої інстанції у частині вирішення питання судових витрат, пов'язаних із розглядом справи (на професійну правничу допомогу).

За приписами ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

-розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

-розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

-складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

-часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

-обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

-ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Апеляційний суд, переглядаючи питання витрат Товариства на професійну правничу допомогу професійного адвокатського об'єднання «Консенсус» на суму 15000 грн., дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи додаток № 28 від 28.03.2018 р. до договору про надання правової допомоги № 38 від 30.01.2018 р., платіжне доручення № 3217 від 05.04.2018 р., рахунок № 24 від 03.04.2018 р. і витяг з договору про надання правової допомоги № 38 від 30.01.2018 р. (т.2, а.с.98-104) не є достатніми та не можуть слугувати безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в указаному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Адвокатське об'єднання «Консенсус» не надало доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартості, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Окрім того:

-з наданих адвокатським об'єднанням до суду першої інстанції документів і матеріалів убачається, що договір про надання правової допомоги № 38 між приватним акціонерним товариством «Закарпаттяобленерго» та професійним адвокатським об'єднанням «Консенсус» укладений лише 30.01.2018 р., а додаток № 28 до цього договору - 28.03.2018 р. Натомість, ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до Товариства ще 06.05.2016 р., а судове рішення у справі ухвалено 30.04.2018 р.;

-згідно з договором про надання правової допомоги та протоколом судового засідання правничі послуги надавалися Товариству трьома адвокатами, які фактично виконували одну і ту ж саму роботу;

-відповідно до п.3 додатку № 28 додоговору про надання правової допомоги вартість надання адвокатським об'єднанням правової допомоги Товариству в суді першої інстанції складає 15000 грн. незалежно від кількості та обсягу складених процесуальних документів.

У контексті наведеного рішення суду першої інстанції у частині вирішення питання витрат напрофесійну правничу допомогу підлягає скасуванню, а відповідна заява - відмові в задоволенні.

З аналогічних підстав не підлягає задоволенню також заява професійного адвокатського об'єднання «Консенсус» про розподіл судових витрат після постановлення рішення судом апеляційної інстанції (т.2, а.с.214).

Керуючись п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 133, 137, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 квітня 2018 року у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь приватного акціонерного товариства «Закарпаттяобленерго» судових витрат в розмірі 15000 грн. скасувати. 3.У стягненні з ОСОБА_2 на користь приватного акціонерного товариства «Закарпаттяобленерго» витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000 грн. відмовити. 4.У задоволенні заяви професійного адвокатського об'єднання «Консенсус» про розподіл судових витрат після постановлення рішення судом апеляційної інстанції і стягнення з ОСОБА_2 на користь приватного акціонерного товариства «Закарпаттяобленерго» 7000 грн. витрат на професійну правничу допомогу відмовити. 5.Решту рішення залишити без змін. 6.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 7.Повне судове рішення складено 21 січня 2019 року.

Судді: