ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1255/19 Справа № 175/2129/18 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за скаргою ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 на бездіяльність директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2

за апеляційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

04 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною скаргою, в якій просив суд визнати неправомірним бездіяльність директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №44936519 щодо не розгляду його скарги від 30 січня 2018 року, щодо не прийняття процесуального рішення в формі постанови за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 30 січня 2018 року, щодо не направлення йому постанови, прийнятої за результатами розгляду скарги від 30 січня 2018 року. Зобов'язати директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_2 або іншу посадову особу, яка буде виконувати обов'язати директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, розглянути скаргу ОСОБА_1 від 30 січня 2018 року у виконавчому провадженні №44936519, за результатами розгляду скарги від 30 січня 2018 року прийняти постанову, копію якої направити стягувачу у виконавчому провадженні №44936519 ОСОБА_1.

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що 02.10.2014 року на підставі виконавчого листа №2-6510/2011, який надійшов із Кіровського ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції, постановою державного виконавця ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції Біляковського О.М. відкрито виконавче провадження №44936519 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 року по справі №2-6510/201, а саме: «Зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 повторно виконати роботи з виготовлення та монтажу металопластикових виробів відповідно до Договору №ДК 06/12-10 від 02.12.2010 року та чинного на момент виконання сертифікату відповідності таких виробів». 15.03.2017 року постановою державного виконавця Реутова Є.О. на підставі п. 7 ч. 1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист №2-6510/2011 повернутий скаржнику, як стягувачу у виконавчому провадженні. 30.10.2017 року постанову державного виконавця Реутова Є.О. від 15.03.2017 року скаржник оскаржив до начальника Дніпровського районного ВДВС Дзіжка Р.Ю. 08.11.2017 року постановою начальника Дніпровського районного ВДВС Дзіжка Р.Ю. у задоволенні скарги від 30.10.2017 року відмовлено. Листом від 29.01.2018 року за вих. №Л-81-02 начальник управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3 повідомив про те, що в задоволенні його скарги від 09.01.2018 року відмовлено в повному обсязі, а дії начальника Дніпропетровського районного ВДВС Дзіжка Р.Ю. щодо відмови розглянути скаргу ОСОБА_1 від 30.10.2017 року визнані такими, що вчинені з дотриманням вимог чинного законодавства. Листом від 27.02.2018 року за вих. №414/Л-2006/20.4.1 директор Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_2 повідомив скаржника проте, що проводиться перевірка скарги, остаточна відповідь буде надана додатково. Однак, у результаті неправомірної бездіяльності директора Департаменту ДВС ОСОБА_2 скарга ОСОБА_1 від 30.01.2018 у виконавчому провадженні №44936519 залишається не розглянутою з лютого по червень 2018 року. Заявник зазначає, щодо неправомірності дій державного виконавця, та звернувся до суду щодо захисту своїх порушених прав (а.с.2-8).

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2018 року скаргу Скаргу ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 на бездіяльність директора ДВС ОСОБА_2 - задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №44936519 щодо не розгляду скарги ОСОБА_1 від 30 січня 2018 року, щодо не прийняття процесуального рішення в формі постанови за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 30 січня 2018 року, щодо не направлення ОСОБА_1 постанови, прийнятої за результатами розгляду скарги від 30 січня 2018 року.

Зобов'язано директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_2 або іншу посадову особу, яка буде виконувати обов'язати директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, розглянути скаргу ОСОБА_1 від 30 січня 2018 року у виконавчому провадженні №44936519, за результатами розгляду скарги від 30 січня 2018 року прийняти постанову, копію якої направити стягувачу у виконавчому провадженні №44936519 ОСОБА_1 (а.с.42-44).

В апеляційній скарзі Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали та постановлення нової, якою відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 (а.с. 56-61).

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом 1 інстанції встановлено, що в супереч вимогам ч.1 ст. 1, ст. ст. 6, 7, 8 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (№1403-VIII), пунктів 1.1., 5,1. Положення про Департамент ДВС Міністерства юстиції України, ч. 1, ч. 4 ст. 28, ч. З ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (№1404-VIII), абзацу 2 пункту 1, пункту 2, пункту 6, пункту 7 розділу XII. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 №2832/5) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за №1302/29432, директор Департаменту ДВС ОСОБА_2, скаргу від 30.01.2018 року не розглянув, процесуального рішення в формі постанови за результатами розгляду скарги від 30.01.2018 року не прийняв, копії постанови про результатами розгляду скарги від 30.01.2018 року не направив, що прямо суперечить вимогам Закону

Суд 1 інстанції задовольняючи скаргу, виходив з того, що дії державного виконавця повинні бути вчинені у відповідності до Закону, засад виконавчого провадження, закріплених у статті 2 Закону №1404-УІІІ, відповідно до якої виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, засад справедливості, неупередженості та об'єктивності, а також співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями. В супереч зазначених вимог Законів та Інструкції, та покладених на Департамент ДВС Міністерства юстиції України завдань, директор Департаменту ДВС ОСОБА_2 не розглянув скаргу ОСОБА_1 від 30.01.2018 року у виконавчому провадженні №44936519, не прийняв процесуальне рішення в формі постанови за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 30.01.2018 року та не направив ОСОБА_1 копії постанови за результатами розгляду його скарги від 30.01.2018 року.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Так, за правилами статті 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини 1 статті 448 Цивільного процесуального кодексу України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Законом України "Про виконавче провадження", виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається із матеріалів справи, в супереч вимогам ч. 1 ст. 1, ст. ст. 7, 8 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну службу» (№889-VIII), ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (№1404-УІІІ), п. 2, п. 7 розділу «II Інструкції з організації примусового виконання рішень, усупереч покладеним на Департамент ДВС Міністерства юстиції України завдань, директор Департаменту ДВС ОСОБА_2 не розглянув скаргу ОСОБА_1 від 30.01.2018 року у виконавчому провадженні №44936519, не прийняв процесуальне рішення в формі постанови за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 30.01.2018 року та не направив ОСОБА_1 копії постанови за результатами розгляду його скарги від 30.01.2018 року.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обв'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановивши ухвалу, яка відповідає вимогам закону, оскільки в ході розгляду даної справи знайшла своє підтвердження неправомірна бездіяльність директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_2, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення скарги ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги, щодо необґрунтованого висновку суду 1 інстанції про задоволення скарги ОСОБА_1, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростовання висновків суду першої інстанції.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення проти скарги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і її слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: