Єдиний унікальний номер 243/4359/18 Номер провадження 22-ц/804/257/19
Головуючий у 1-ій інстанції Пронін С.Г. Єдиний унікальний номер 243/4359/18
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/257/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Никифоряка Л.П., Новікової Г.В.,

за участю секретаря Сергєєвої К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, на заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2018 року цивільну справу № 243/4359/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради, про позбавлення батьківських прав (головуючий в 1 інстанції Пронін С.Г., повний текст рішення складено 31 жовтня 2018 року)

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав. В обґрунтування якого посилається, що сторони перебували у фактично шлюбних відносинах та мають спільну неповнолітню дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Починаючі з травня 2014 року вони з відповідачем не проживає однією сім'єю в зв'язку з співпрацею останнього з незаконними збройними формуваннями, що діють у місті Горлівка Донецької області. Зазначає, що з цього часу відповідач не цікавиться сином, не виявляє бажання спілкуватися з ним, не надає жодної матеріальної допомоги на його утримання та не приймає участі у його вихованні. Позивач вважає, що вказані нею обставини свідчать про свідоме нехтування ОСОБА_5 своїми батьківськими обов'язками та його ухилення від їх виконання.

Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 164, 165 СК України ОСОБА_3 просить позбавити ОСОБА_5 батьківських прав щодо його малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, задовольнивши її позовні вимоги у обсязі.

Зокрема зазначає, що суд безпідставно не прийняв до уваги вчинення відповідачем кримінального правопорушення, що підтверджується роздруківкою Інтернет-сторінки веб-сайту «Миротворець» та листом Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 03.08.2018 року. На час подання апеляційної скарги відносно ОСОБА_5 було ухвалено вирок, яким відповідач визнаний у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.2583 КК України та засуджений до 9 років позбавлення волі. Згідно нього відповідач, як працівник міліції зрадив присязі і став працювати у системі правоохоронних органів так званої «ДНР». За таких обставин вона вважає, що останній вчинив злочин не тільки відносно Держави, а й відносно своєї дитини, яка не може з матір'ю виїхати з тимчасово окупованої Горлівки. Крім того, суд безпідставно не взяв до уваги довідку про склад сім'ї та акт, складений сусідами ОСОБА_3 про те, що батька дитини вони ніколи не бачили, що свідчить про нехтування відповідачами своїх батьківських прав.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Інші особи, які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами і надав їм належну оцінку.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 26 квітня 2017 року позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5 є батьками малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до довідки про склад сім'ї, виданої КП «Управляюча компанія міста Горлівка» від 18.05.2018 року, позивач ОСОБА_3 проживає за адресою АДРЕСА_1 разом із сином ОСОБА_6, 2017 року народження.

Відповідно до вироку Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2018 року ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 258-3 ч.1 КК України. з призначенням йому покарання за цією статтею кримінального закону у вигляді позбавлення волі на строк дев'ять років без конфіскації майна з ізоляцією засудженого та поміщенням його до кримінально - виконавчої установи закритого типу.

Відповідно до ст.. 164 СК України під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Наданою Органом опіки та піклування Слов'янської міської ради заявою до суду першої інстанції заяви було повідомлено про неможливість надання ним висновку щодо доцільності (недоцільності) позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 у відношенні його малолітнього сина - ОСОБА_6, оскільки згідно з вимогами Постанови Кабінету Міністрів України «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» № 866 від 24 вересня 2008 року, задля вирішення питання про доцільність або недоцільність позбавлення особи батьківських прав, працівник служби у справах дітей повинен за місцем проживання дитини провести бесіду з батьками, відвідати їх, та скласти відповідний акт, натомість населеним пунктом, де проживає позивача з дитиною, є місто Горлівка Донецької області, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

За вказаних обставин, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 76, 263 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, надані сторонами доказі, та виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, дійшов висновку про недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов'язує можливість позбавлення батьківських прав.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН згідно резолюції 1386 (XIV) від 20 листопада 1959 року встановлено, що дитина потребує любові і розуміння та повинна зростати в умовах турботи, знаходитись під піклуванням і відповідальністю своїх батьків. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п.п. 15; 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20) (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 18 Постанови передбачено, що відповідно до статті 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та відповідно до ст.. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. За загальними правилами обов'язок по доказування наявності передбачених ст.. 164 СК України обставин, покладається саме на позивача. ОСОБА_1 позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження винної поведінки батька у вихованні дитини і свідомого нехтування ним своїми обов'язками та наявності підстав для задоволення позову і вжиття такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, а судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, що заборонено частиною шостою статті 81 ЦПК України.

За вказаних обставин суд обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, щодо довідки про склад сім'ї, виданої КП «Управляюча компанія міста Горлівка» від 18.05.2018 року, оскільки зі змісту останньої убачається, сторони по справі проживають окремо, дитина мешкає разом з матір'ю за адресою АДРЕСА_1. Оскільки факт окремого проживання батьків сам по собі не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не спілкувався з дитиною через його небажання, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки суд правильно виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Участь відповідача у вихованні сина є недостатньою, але підстави для застосування до відповідача крайньої міри за умови, що до відповідача раніше не вживалися заходи реагування, відсутні.

Такий висновок суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду щодо застосування п. 2 частини 1 ст. 164 СК України, які викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018 року у справі № 214/1048/15-ц, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.12.2018 року у справі № 583/1259/15-ц, від 26.12.2018 року у справі № 161/13190/17.

Апеляційним судом не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги, що притягнення відповідача до кримінальної відповідальності, є підставою для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки відповідно до п.6 ч.1 ст.164 СК України підставою для позбавлення батьківських прав може бути засудження за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. ОСОБА_1 згідно вироку Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2018 року відповідач був засуджений за ст. 258-3 КК України - «Створення терористичної групи чи терористичної організації», тобто його злочин не є пов'язаний з особою дитини або відповідача. Так, зазначене негативно характеризує особу відповідача, однак не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав у розумінні ст. 164 СК України.

Відповідно до частини 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. ОСОБА_1 необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18.12.2008 року).

Отже, у кожному випадку треба виявили і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав не надасть дитині полегшення. Позивачем не доведено, що позбавлення відповідача батьківських прав сприятиме інтересам дитини та захисту її прав.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводів апеляційної скарги щодо недостатньої обґрунтованості рішення суду першої інстанції оскільки Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому, що було викладено в позовній заяві, зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Виходячи з наведеного, та враховуючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам та підтверджуються матеріалами справи. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи і висновків суду не спростовують. Тому, апеляційна скарга підлягає відхиленню як необґрунтована, а рішення суду підлягає залишенню без змін як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

Л.П. Никифоряк

Г.В. Новікова

Повний текст постанови складений 22 січня 2019 року

Суддя-доповідач В.В. Папоян