Дата документу 22.11.2019 Справа № 326/1228/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 326/1228/18 Головуючий у 1-й інстанції: Стріжакова Т.В.
Провадження №22-ц/807/2952/19 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В.

секретаря Бєлової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Лишенко Сергій Сергійович на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 10 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 02 лютого 2015 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 02 лютого 2015 року отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на 17 серпня 2018 року становить 276 705 грн., які зобов`язався повернути до 01 листопада 2015 року, при цьому на суму позики нараховуються відсотки за користування у розмірі 8% в місяць, тобто 800 доларів США в місяць, що в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на 17 серпня 2018 року становить 22 136,40 грн. Усі умови договору позики між позивачем та ОСОБА_1 погоджені і викладені в розписці, підписаній ОСОБА_1 02 лютого 2015 року.

У звязку із тим, що ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання за договором позики від 02 лютого 2015 року, у нього утворилась перед позивачем заборгованість за цим договором в сумі 475932,60 грн., що складається з наступних сум: боргу за основним зобов`язанням 10 000 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 17.08.2018 (27,6705 грн. за 1 долар США) становить 276 705 грн.; заборгованості зі сплати процентів за користування позикою 7200 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 17.08.2018 (27,6705 грн. за 1 долар США) становить 199 227,60 грн, яка визначена з розрахунку: 800 доларів США в місяць х 9 місяців (з лютого 2015 року по жовтень включно 2015 року) = 7200 доларів США.; 3 % від простроченої суми за користування грошовими коштами за період з 01.11.2015 по 17.08.2018 в сумі 39 899,80 грн., оскільки договором позики встановлено обов`язок ОСОБА_1 повернути позику до 01.11.2015, який ним не виконаний, тобто, прострочено повернення суми позики.

Загальна сума заборгованості становить 515832,40 грн. ( 276 705 грн. + 199 227,60 грн. + 39 899,80 грн.)

У зв`язку з тим, що позивач не може знати, який курс іноземної валюти буде встановлено НБУ на день ухвалення рішення суду, тому у позові зазначає заборгованість за курсом іноземних валют НБУ на 17.08.2018 - дату складання даної позовної заяви.

Просив стягнути з відповідача суму позики за договором від 02.02.2015 в розмірі 276 705 грн., що в доларовому еквіваленті становить 10 000 доларів США, проценти за користування позикою у розмірі 199 227,60 грн., що в доларовому еквіваленті становить 7200 доларів США, 3% річних від простроченої суми у розмірі 39 899,80 грн., судовий збір у розмірі 5158,32 грн., всього 520990,72 грн. (а.с.2-5).

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 10 січня 2019 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в загальній сумі 475 932 грн. 60 коп., що в доларовому еквіваленті становить 17 200 доларів США, яка складається з заборгованості: 276 705 грн. 00 коп., що еквівалентно 10 000 доларів США - сума позики; 199 227 грн. 60 коп., що еквівалентно 7200 доларів США відсотки за користування позикою, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 4 759 грн. 32 коп.

Відмовлено у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 трьох відсотків річних від простроченої суми боргу у розмірі 39 899 грн. 80 коп.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лишенка С.С. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просить оскаржуване рішення Приморського районного суду Запорізької області, в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовитим у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що договір позики від 02.02.2015 року укладений саме між Приватним сільськогосподарським підприємством « Кузьмич» в особі директора Вдовченко М.К. та ОСОБА_2 , проте не притягнув його до участі у справі на стороні відповідача на права і обов`язки якого може вплинути рішення у справі. Вважає, що відповідачем за договором позики повинно бути сільськогосподарське підприємство « Кузьмич», а не фізична особа ОСОБА_1 .

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанці надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонасми у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень п. 1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із змісту апеляційної скарги вбачається, що предметом оскарження є стягнення з відповідпача на користь позивача забргованості за договором позики в загальній сумі 475932 грн. 60 коп., отже судове рішення суду першої інстанції переглядається саме в цій частині, в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми позики в розмірі 39 899.80 грн. судове рішення не пеглядається, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності факту отримання ОСОБА_1 у ОСОБА_2 грошових коштів у борг в розмірі 10000 доларів США і порушення обов`язку щодо повернення позики, що є підставою для стягнення цієї заборгованості, а також процентів за користування позикою в розмірі 7200 доларів США, що еквівлентно 199227.60 грн. за період з лютого 2015 року по жовтень 2015 року відповідно до умов зазначенних в розписці від 02 лютого 2015 року.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до розписки від 02 лютого 2015 року копія якої є в матеріалах справи ( а.с. 113), а оригінал якої маєтьсяч у позивача ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_1 , директор Приватного сільськогосподарського підприємства «Кузьмич» (зазначені данні його паспорту), який мешкає по АДРЕСА_1 дійсно отримав від ОСОБА_2 , який мешкає в АДРЕСА_2 доларів для господарських потреб підприємства. Зазначено, що на суму позики нараховуються відсотки за користування 8 % у місяць, тобто 800,00 доларів. Сума позики з відсотками повинна бути повернена до 01.11.2015року. Розписка скріплена печаткою та штампом Приватного сільськогосподарського підприємства «Кузьмич», містить підписи у графі «грошові кошти отримав» - ОСОБА_1 , «грошові кошти передав» - ОСОБА_2 . Крім того, стоїть штамп та печатка Приватного сільськогосподарського підприємства «Кузьмич» .

У висновку експерта №4-363 Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 13.12.2018 вказано, що до Запорізького НДЕКЦ МВС України 10.12.2018 надійшла заява від ОСОБА_2 про проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 326/1228/18 про стягнення заборгованості за договором позики. Проведення експертизи доручено головному судовому експерту сектору технічних досліджень документів та почерку відділу криміналістичних досліджень ОСОБА_3 , яка має вищу юридичну освіту, кваліфікацію судового експерта з правом проведення судової почеркознавчої і авторознавчої експертизи за експертною спеціальністю 1.1 № Дослідження почерку і підписів», стаж роботи з 2009 року; вона обізнана про відповідальність, передбачену ст.ст.384,385 КК України. На експертизу надано, у тому числі розписку від 02.02.2015 року, в якості порівняльного матеріалу надано вільні зразки підписів ОСОБА_1 , вказаний їх перелік, поставлені на вирішення експертизи питання, інформаційні джерела, описано дослідження. В процесі проведення експертизи були досліджені підписи, виконані від імені ОСОБА_1 та зроблені висновки, у тому числі зазначено у п.2, що « Підпис в графі «Денежные средства получил: ОСОБА_4 » в розписці від 02.02.2015 виконаний ОСОБА_1 (а.с.113-119).

Вказаний висновок є належно мотивованим, науково обґрунтованим, складений висококваліфікованим експертом, що має достатній фах, досвід і стаж експертної роботи, на підставі ретельного дослідження вільних зразків, відповіді та висновки експерта повні та вичерпні, не допускають подвійного тлумачення і суперечностей, які потребували б роз`яснення, а тому суд першої інстанції обгрунтовано прийняв його до уваги.

У судовому засіданні був оглянутий оригінал вказаної розписки, на зворотній частині розписки міститься штамп «Запорізький НДЕКЦ МВС України, об`єкт дослідження №363, № висновку експерта №4-363, 13.12.18» (а.с.120).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-36цс14.

В даному випадку договором позики від 02 лютого 2015 року визначено розмір процентів за користування грошовими коштами, у розміроі вісім відсотків на місяць, тобто 800 доларів США, тому позивач звертаючись до суду з позовом про стягнення суми боргу просив на підставі статті 1048 ЦК України стягнути проценти за користування грошовими коштами у розмірі зазначеному в борговій розписці.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником ОСОБА_1 від позивача певної грошової суми.

Відповідно до статті 545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Оскільки матеріали справи не містять доказів на спростування факту отримання відповідачем грошових коштів, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач є кредитором ОСОБА_1 , якому останній надав боргову розписку від 02 лютого 2015 року про отримання ним у борг 10000 доларів США з нарахуванням за користування вісім відсотків процентів за місяць на суму позики з терміном повернення до 01 листопада 2015 року.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд оцінив зміст розписки від 02 лютого 2015 року і дійшов висновку, що ця розписка є борговим документом і підтверджує зобов`язання ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 отримані у борг грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США , що в доларовому еквіваленті з врахуванням офіційного курсу валют НБУ станом на 17.08.2018 року становить 276705 грн. та вісім відсотків процентів на місяць за користування цими коштами з лютого 2015 року по жовтень 2015 року ( в межах заявлених позовних вимог), що становить 7200 доларів США , що в еквіваленті складає 199227 грн. 60 коп.

Встановивши таку обставину, оскільки оригінал боргового зобов`язання перебуває у позивача, суд першої інстанції правильно застосував положення статей 1046, 1047, 1049 ЦК України і обґрунтовано стягнув з відповідача неповернену суму позики у розмірі 10000 доларів США, що еквівалентно 276705 грн., та відсотків в розимірі 7200 доларів США, що в еквівалені становить 199277 грн. 60 коп., що разом становить 475932 грн. 60 коп. доказів сплати якої відповідач не надав.

Доводи апеляційної скарги про те, що в розписці від 02 лютого 2015 року зазначено, що кошти беруться для потреб підприємства є безпідставними, оскільки, не має правового значення для якої мети беруться кошти, так як згідно з вимогами статті 1047 ЦК України зазначення таких відомостей у розписці не вимагається, а сама розписка як борговий документ повинна містити дані про передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми і зобов`язання з їх повернення.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір укладений 02 лютого 2015 року саме між Приватним сільськогосподарським підприємством « Кузьмич» та ОСОБА_5 , а суд першої інстанції не притягнув його до участі у справі на стороні відповідача, що може вплинути на права останнього не заслуговують на увагу, оскільки з розписки від 02 лютого 2015 року вбачається, що кошти в борг брав ОСОБА_1 , директор підприємства ПСП « Кузьміч», тобто в розписці зазначено лише посаду позичальника, що не свідчить про те, що позичальником є Приватне сільськогогосподарське підприємство «Кузьмич».

Крім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти за договором позики в розмірі 10000 доларів США були перераховані в касу підприємства та використовувалися зазначеним підприємством.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника, встановлені судом неповно і неправильно.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

При вирішенні даної справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, оскаржене судове рішення відповідає критеріям законності і обґрунтованості.

Оскільки судом повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційцну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Лишенко Сергій Сергійович залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 10 січня 2019 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повна постанова складена 22 листопада 2019 року.

Головуючий суддя -доповідач Суддя Суддя

Пдліянова Г.С. ОСОБА_6 М.С. Кочеткова І.В.