КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/9508/17 Головуючий у суді І інстанції Галась І.А.
Провадження № 22-ц/824/4729/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Олійника В.І., Приходька К.П., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Управління патрульної поліції у місті Києві, третя особа - Головне управління Національної поліції у місті Києві, про стягнення матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з указаним вище позовом, мотивуючи його тим, що 11 грудня 2016 року близько 15 год. 55 хв. працівниками патрульної поліції здійснювалось затримання правопорушника за адресою: м. Київ, вул. М. Цветаєвої, 3, що зафіксовано відеокамерою зовнішнього спостереження. Згідно відеозапису, під час затримання між правопорушником та поліцейськими виникла суперечка, в ході якої до правопорушника було застосовано фізичну силу, а саме працівники поліції вдарили його об належний їй автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_1, що був припаркований на автостоянці. Внаслідок таких дій транспортному засобу було завдано механічних ушкоджень заднього правого крила, сума коштів для відновлювального ремонту якого згідно рахунку-фактури складає 4 271,73 грн. Для встановлення та фіксування факту пошкодження майна 12 грудня 2016 року вона звернулась до УП ГУ НП Деснянського району м. Києва з відповідною заявою, проте 24 лютого 2017 року отримала відповідь, в якій повідомлено, що правопорушень з боку працівників патрульної поліції не вбачається. Посилаючись на те, що вказана подія сталась у зв'язку із непрофесійними діями поліцейських під час здійснення ними своїх повноважень, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з Управління патрульної поліції у м. Києві на її користь завдану матеріальну шкоду у розмірі 4 271,73 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 640 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з Управління патрульної поліції у м. Києві на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду у розмірі 3 812,73 грн.

Не погоджуючись із цим судовим рішенням, відповідач, через свого представника за довіреністю - Бабатенко Г.П., подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що під час розгляду справи суд не встановив, які саме ушкодження були завдані автомобілю позивача, адже відстань між подією та камерою спостереження не дає достовірно встановити ступінь пошкодження транспортного засобу, та чи дійсно внаслідок дій патрульних було завдано майнової шкоди. Суд дійшов висновку, що для вирішення питання про відшкодування шкоди повинні бути відповідні умови, зокрема, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача, але ухвалив рішення без встановлення протиправності дій з боку Управління патрульної поліції у м. Києві та наявністю причинного зв'язку між шкодою та такими діями. Позивач не вірно обрала спосіб захисту своїх прав, звернувшись до місцевого суду, оскільки попередньо не було звернення до суду щодо визнання дій протиправними. Збитки позивачеві було завдано внаслідок неправомірних дій порушника та його затримання, але суд не залучив даного порушника третьою особою у справі. Крім того, відповідач не є юридичною особою, а є територіальним підрозділом Департаменту патрульної поліції, та немає банківських рахунків, що унеможливлює стягнення з нього будь-яких коштів на користь позивача.

Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду не надходив.

У письмових поясненнях третьої особи зазначено, що Управління патрульної поліції у м. Києві є виключно структурним підрозділом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України і не входить до структури Головного управління Національної поліції у м. Києві. Також працівники відповідача не перебувають у жодних правовідносинах (службових, трудових, адміністративних) з головним управлінням, тому воно не може вважатися таким, що має відношення до справи про відшкодування шкоди, завданої майну позивача.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв'язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 грудня 2016 року під час патрулювання Деснянського району м. Києва екіпажем патрульної поліції «Форт-0351» за адресою: м. Київ, вул. М. Цветаєвої було виявлено транспортний засіб, водій якого порушив Правила дорожнього руху, а саме здійснив розворот через подвійну дорожню горизонтальну суцільну лінію розмітки, яка поділяє потоки протилежних транспортних засобів.

Зупинивши цей транспортний засіб, поліцейські оголосили водію законну вимогу пред'явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1. Правил дорожнього руху, проте останній відмовився виконувати вимогу поліцейських та здійснив спробу покинути місце вчинення правопорушення.

Поліцейські декілька разів повідомили водія, що в його діях вбачаються ознаки правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 185 КУпАП, та про можливість застосування спеціальних засобів та заходів фізичного впливу, але той почав поводити себе агресивно, викрикувати нецензурні слова у бік поліцейських, кидатись у бійку, тому відповідно до вимог статтей 44, 45 Закону України «Про національну поліцію», поліцейськими до цієї особи, були застосовані заходи фізичного впливу та спеціальні засоби - кайданки.

Встановлено, що під час затримання правопорушника було пошкоджено належний на праві власності ОСОБА_5 автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_2, що був припаркований поруч на автостоянці за адресою м. Київ, вул. М. Цветаєвої, 3.

Так, внаслідок застосування поліцейським заходів фізичного впливу до особи, що здійснила адміністративне правопорушення та чинила опір, указаному транспортному засобу було завдано механічних пошкоджень заднього правого крила, що вбачається з відеозапису зовнішнього спостереження.

Згідно копії рахунку № М_СчТ02742 від 13 грудня 2016 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_3, становило 4 271,73грн з ПДВ.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що в результаті винних дій працівників патрульної поліції належний позивачу автомобіль був пошкоджений, тому Управління патрульної поліції у м. Києві повинно відшкодувати власнику вартість відновлювального ремонту автомобіля (реальні збитки).

Однак із таким висновком повністю погодитися не можна.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У частині 1 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2 статті 22 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормою статті 1166 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини 2 статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Аналіз указаних положень чинного законодавства, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, дає підстави для висновку про те, що указані положення можливо застосувати лише у випадку встановлення протиправної поведінки та/або неправомірних рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень або посадовими особами цих органів при здійсненні ними своїх повноважень.

Крім того, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не встановив на підставі належних та допустимих доказів неправомірності дій працівників відповідача під час виконання службових обов'язків та причинного зв'язку між такими діями та завданою шкодою, а тому, застосувавши норми матеріального права, а саме статті 1166, 1173, 1174 ЦК України, дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову.

Із матеріалів справи вбачається, представником позивача у заяві про уточнення позовних вимог визначено, а судом першої інстанції в якості відповідача у справі було залучено Управління патрульної поліції у м. Києві та за результатами розгляду справи стягнуто з управління матеріальну шкоду.

Однак, у відповідності до статті 13 Закону України «Про національну поліцію» № 580-VIII від 2 липня 2015 року систему поліції складають центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції.

Відповідно до частини 1 статті 15 цього Закону територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання.

Перелік територіальних органів Національної поліції міститься в додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України № 730 від 16 вересня 2015 року «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», де Управління патрульної поліції у м. Києві не зазначено.

Відомостей щодо зазначеного органу не містить і Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Натомість Департамент патрульної поліції відповідно до указаної вище постанови утворено як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, оскільки вказане управління не є юридичною особою, а є територіальним підрозділом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, то воно не може залучатися до справи у якості відповідача.

Відповідно допринципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із положеннями статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Як вбачається зі змісту статтей 51, 54, 175 ЦПК України виключно на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Винятки становлять справи, вирішення яких є неможливим без участі усіх співвідповідачів у зв'язку із характером спірних правовідносин.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частин 2 статті 51 ЦПК України).

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Якщо ж справа, у якій судом першої інстанції не вирішено питання про залучення усіх належних відповідачів, без участі яких її вирішення є неможливим, перебуває на розгляді у суді апеляційної інстанції, апеляційний суд відмовляє у позові з цих підстав. При цьому обґрунтованість позовних вимог не перевіряється.

Стягуючи з Управління патрульної поліції у м. Києві на користь ОСОБА_5 суму матеріальної шкоди, суд не врахував, що відповідно до статті 1174 ЦК України обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу або орган, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю яких завдано шкоду, а на державу Україна.

Аналогічна норма закріплена в частині 3статті 19 Закону України «Про Національну поліцію», згідно якої, держава, відповідно до закону, відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ним своїх повноважень.

Крім того, Конституційним Судом України у рішенні від 3 жовтня 2001 року у справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної) завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів, таким чином, відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу.

При цьому, згідно підпунктом 2 пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 3 серпня 2011 року, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Виконання рішення про стягнення коштів здійснюється відповідно до пунктів 35-40 Порядку Державною казначейською службою України.

Таким чином, приймаючи до уваги межі заявлених вимог, при застосуванні положень статтей 1173, 1174 ЦК України, позовні вимоги ОСОБА_5 до Управління патрульної поліції у м. Києві не можуть бути задоволенні.

Отже, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та суб'єктним складом їх учасників, не вірно розтлумачив норми матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог статтей 141, 382 ЦПК України із ОСОБА_5 стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені Департаментом патрульної поліції Національної поліції України у межах даної справи, а саме 960,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції Українизадовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до Управління патрульної поліції у місті Києві, третя особа - Головне управління Національної поліції у місті Києві, про стягнення матеріальної шкоди відмовити.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України 960,00 грн. (дев'ятсот шістдесят гривень) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

В.І. Олійник

К.П. Приходько