Провадження № 2/761/7015/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

за участю :

секретаря судового засідання - Борисенко Д.О.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, про усунення перешкоди в користуванні належним на праві особистої приватної власності будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва подано позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, про усунення перешкоди в користуванні належним на праві особистої приватної власності будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 18/24 частки житлового будинку, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , отримала у спадщину від свого дідуся ОСОБА_5 . 16.12.2014 року у вказаному будинку був зареєстрований ОСОБА_3 , з яким 26.09.2014 року позивач уклала шлюб, а з 28.03.2015 року зареєстрований ОСОБА_4 , який є братом ОСОБА_3 . Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05.07.2018 року шлюб з ОСОБА_3 було розірвано. Відповідачі протягом двох років не проживають в будинку, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла будь-якої участі не приймають, їх особисті речі в будинку відсутні.

Тому позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати.

Ухвалою судді від 17.09.2019 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

У судове засідання відповідачі не з`явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву не надали.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав до суду заяву з проханням розглядати справу у відсутності представника третьої особи.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником 18/24 частки житлового будинку, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , які отримала у спадщину від свого дідуся ОСОБА_5 згідно свідоцтва про спадщину за заповітом від 10.08.1988 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.08.1995 року.

Позивач 26.09.2014 року уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 , який згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05.07.2018 року було розірвано.

16.12.2014 року у вказаному будинку був зареєстрований ОСОБА_3 , а з 28.03.2015 року зареєстрований ОСОБА_4 .

Позивач, зазначає, що вона як власник частини будинку не бажає, щоб у ньому були зареєстровані відповідачі, оскільки наявність у квартирі зареєстрованих осіб перешкоджає позивачу належним чином реалізовувати своє право власності на майно.

Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-709цс16).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховного Суду України 05.11.2014 під час розгляду справи № 6-158цс14, аналіз правових норм статей 383, 391, 405 ЦК України та 156 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, інших документів, які свідчать про припинення (ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що відповідачі, які не проживають в будинку протягом двох років, втратили право користування цим жилим приміщенням.

Відповідно позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком, підлягає задоволенню, оскільки його власником є позивач, членами сім`ї якого відповідачі не є, а їх реєстрація за цією адресою становить перешкоди у реалізації позивачем права власності на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даючи юридичну оцінку поясненням та доказам наявним у матеріалах справи, беручи до уваги, що позивач є співвласником будинку, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , членами сім`ї якого відповідачі не є, а їх реєстрація за цією адресою становить перешкоди у реалізації позивачем права власності на об`єкт нерухомого майна, тому суд дійшов висновку, що відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування будинком, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України; ст.ст. 317, 319, 321, 321 ЦК України; ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 280, 352-353 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , іпн: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_3 ), третя особа: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація (01030, м.Київ, вул. Б.Хмельницького, 24), про усунення перешкоди в користуванні належним на праві особистої приватної власності будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме, будинком, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 384,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 384,20 грн.

Відповідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 25.11.2019 року.

Суддя