Справа № 165/1480/17 Головуючий у 1 інстанції: Ференс-Піжук О. Р.
Провадження № 22-ц/802/241/19 Категорія: 49 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Киці С.І., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 07 грудня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позовна заява мотивована тим, що спільне життя з відповідачем не склалося. Вказує, що шлюб фактично розпався внаслідок неналежної поведінки відповідача, який зловживав спиртними напоями, влаштовував скандали, наносив дружині тілесні ушкодження. Більше десяти років не підтримують шлюбних відносини, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Вважає, що шлюб фактично розпався, примирення і збереження сім'ї неможливе.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 07 грудня 2018 року позов задоволено.

Постановлено розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, та ОСОБА_2, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, проживає за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий, 23 червня 1973 року Жовтневою селищною радою м. Нововолинська Волинської області, актовий запис № 13.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

26.02.2019 року позивач ОСОБА_1 подала заяву, яку суд розцінює, як відзив на апеляційну скаргу, в якій вказала, що вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Повідомляє, що не проживають з ОСОБА_2 17 років і не ведуть спільного господарства.

У судове засіданні сторони не з'явилися.

У заяві від 27.12.2018 року (а.с. 152) ОСОБА_1 висловила прохання проводити апеляційний розгляд без її участі у зв'язку з від'їздом.

Не з'явившись у судове засідання 26.02.2019 року відповідач ОСОБА_2 надіслав заяву з проханням про відкладення розгляду справи у зв'язку з проходженням лікування. Доказів на підтвердження цього не подав.

У судове засідання 14.03.2019 року ОСОБА_2 не з'явився, повторно надіслав заяву про відкладення розгляду справи на 26.04.2019 року, у зв'язку з лікуванням та перебуванням позивача за кордоном. Оскільки доказів на підтвердження проходження лікування відповідач не подав, з'явитися до суду апеляційної інстанції є правом особи, а не обов'язком, згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за таких обставин не здійснювалось, відповідно до ст. 247 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Судом першої інстанцій встановлено, що сторони з 23.06.1976 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2, виданим Жовтневою селищною радою м. Нововолинська Волинської області, актовий запис № 13.

Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вони припинили сімейні стосунки понад 10 років тому та не підтримують подружніх стосунків, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе, шлюб носить формальний характер.

Як встановлено судом, спільне подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя. Сторони подружніх стосунків не підтримують, позивач наполягає на розірванні шлюбу, збереження сім'ї вважає недоцільним та таким, що суперечить її інтересам.

Відповідно до статті 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 17.11.2017 року сторонам надано строк для примирення тривалістю два місяці.

Після його закінчення позивач наполягала на розірванні шлюбу.

За приписом статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Згідно з частиною другою статті 112 Сімейного кодексу України (далі - СК України) суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та п'ятою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини другої статті 36 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України.

У частині першій статті 104 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов'язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.

Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував відсутність у сторін неповнолітньої дитини дійшов до правильного висновку про задоволення позову, оскільки позивач обґрунтовано висловила таке бажання, вказавши, що продовження шлюбу з відповідачем буде суперечити її інтересам, а примушення жінки до шлюбу не допускається, а також підтримала позов про розірвання шлюбу після закінчення строку для примирення.

Посилання заявника на те, що суд першої інстанції не надав належну правову оцінку його доводам щодо бажання позивача позбавити його житла під видом вирішення спору про розлучення є непереконливими, оскільки місцевий суд /надав належну оцінку зібраним у справі доказам та виходив з дотримання основоположних принципів укладення і збереження шлюбу, визначених статтею 51 Конституції України, статтею 24 СК України, відповідно до яких шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Доводи касаційної скарги щодо неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, не заслуговують на увагу, оскільки такі твердження не підтверджені належними та допустимими доказами.

Вирішуючи спір, суд з'ясував причини фактичного припинення шлюбу та навів у рішенні мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, тоді як доводи відповідача зводяться до з'ясування взаємовідносин між сторонами, що не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права

У зв'язку з наведеним, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 07 грудня 2018 року у даній справі - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 375, 380, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 07 грудня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: