Постанова

Іменем України

03 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 761/6734/14-ц

провадження № 61-769св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

заявник - Державна іпотечна установа,

заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року у складі судді Піхур О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Ігнатченко Н. В., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») в особі філії «Центральне регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 листопада 2008 року № 52-08-Ип/02-С-ГБ.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму заборгованості за кредитним договором від 27 листопада 2008 року № 52-08-Ип/02-С-ГБ в розмірі 98 643,48 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

28 жовтня 2015 року Шевченківським районний відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження № 49155436 відносно ОСОБА_1

01 червня 2018 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з заявою, заінтересовані особи: ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про заміну сторони у виконавчому провадженні № 49155436.

На обґрунтування вимог заявник зазначив, що 11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір відступлення прав вимог № 17/4-В.

Відповідно до умов пункту 1.1 вказаного договору сторони уклали його з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідного договору застави майнових прав від 11 лютого 2015 року № 17/4-З, що укладений з метою забезпечення виконання зобов`язання первісного кредитора (позичальника) за кредитним договором від 27 листопада 2008 року № 52-08-Ип/02-С-ГБ.

Пунктом 1.2 зазначеного договору передбачено, що первісний кредитор (банк) відступає, а новий кредитор (Державна іпотечна установа) набуває права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаних у додатках до цього договору.

Згідно додатку № 1 до договору відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В ОСОБА_1 є боржником за кредитним договором від 27 листопада 2008 року № 52-08-Ип/02-С-ГБ та одночасно виступає майновим поручителем за основним зобов`язанням згідно договору іпотеки від 27 листопада 2008 року б/н. Поручителем боржника є ОСОБА_2 згідно договору поруки від 27 листопада 2008 року № 52-08-иП/02-С-ГБ-П.

Таким чином, Державна іпотечна установа стала новим кредитором за кредитним договором від 27 листопада 2008 року №52-08-Ип/02-С-ГБ, у зв`язку з чим, посилаючись на положення статті 442 ЦПК України, заявник просив суд ухвалити рішення про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні № 49155436 щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року заяву Державної іпотечної установи, заінтересовані особи: ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про заміну сторони у виконавчому провадженні задоволено.

Замінено стягувача у виконавчому провадженні № 49155436 з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» () на Державну іпотечну установу () у цивільній справі № 761/6734/14-ц за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з доведеності заявником обставин щодо правонаступництва ним прав вимоги за кредитним договором від 27 листопада 2008 року № 52-08-Ип/02-С-ГБ.

Не погодившись із цією ухвалою, виконуючий обов`язки уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» - Коваленко О. В. подав до суду апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року апеляційну скаргу виконуючого обов`язки уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» - Коваленко О. В. залишено без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У грудні 2018 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції ухвалені судові рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

04 березня 2019 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від Державної іпотечної установи надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить суд касаційну скаргу АТ «Банк «Фінанси та Кредит»відхилити, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

01 жовтня 2019 року вказана справа передана на розгляд колегії суддів: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року задоволено позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 листопада 2008 року № 52-08-Ип/02-С-ГБ.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором в розмірі 98 643, 48 грн, а також 986,43 грн судового збору.

Вказане рішення набрало законної сили, видано виконавчий лист та 28 жовтня 2015 року Шевченківським районний відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження № 49155436 відносно ОСОБА_1

11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено договір відступлення прав вимог № 17/4-В.

Відповідно до умов пункту 1.1 вказаного договору сторони уклали його з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідного договору застави майнових прав від 11 лютого 2015 року № 17/4-З, що укладений з метою забезпечення виконання зобов`язання первісного кредитора (позичальника) за кредитним договором від 27 листопада 2008 року № 52-08-Ип/02-С-ГБ.

Пунктом 1.2 зазначеного договору передбачено, що первісний кредитор (банк) відступає, а новий кредитор (ДІУ) набуває права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаних у додатках до цього договору.

Згідно додатку № 1 до договору відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В, ОСОБА_1 є боржником за кредитним договором від 27 листопада 2008 року № 52-08-Ип/02-С-ГБ та одночасно виступає майновим поручителем за основним зобов`язанням згідно договору іпотеки від 27 листопада 2008 року б/н, поручителем боржника є ОСОБА_2 згідно договору поруки від 27 листопада 2008 року № 52-08-иП/02-С-ГБ-П.

Відповідно до пункту 2.1 договору, пункт 1.2 договору набирає чинності в день прийняття рішення Національним банком України про віднесення первісного кредитора до категорії неплатоспроможних або на наступний календарний день після наставання сукупності обставин, визначених пунктом 2.1.1 договору, та однієї з обставин, визначеної пунктом 2.1.2 цього договору або 2.1.3 цього договору або 2.1.4 цього договору.

Договір про відступлення прав вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В набрав чинності 17 вересня 2015 року, коли рішенням Правління Національного банку України № 612 віднесено ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних, а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делеговано повноваження тимчасового адміністратора банку.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Аналогічне положення міститься й у частині першій статті 442 ЦПК України.

Правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Підставою правонаступництва є відступлення права вимоги відповідно до положень глави 47 ЦК України.

Правонаступництвом у виконавчому провадженні є заміна однієї зі сторін (стягувача або боржника) з переходом прав його попередника до іншої особи, що раніше не брала участь у виконавчому провадженні.

Підставою правонаступництва юридичної особи є, зокрема, й відступлення права вимоги за кредитними договорами, яке підтверджено документально.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України), може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно із статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи із положень норм права, які регламентують спірні правовідносини, заміна осіб у окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Приймаючи до уваги положення статей 512, 514 ЦК України, статті 442 ЦПК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином чи правонаступництвом на стадії виконання судового рішення, відбувається вибуття кредитора. Заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження. Оскільки до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, переходить і право бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним для розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Суди встановили, що правонаступником по кредитному договору від 27 листопада 2008 року № 52-08-Ип/02-С- ГБ Державна іпотечна установа стала, згідно договору відступлення прав вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В.

Договір відступлення прав вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В - це чинний договір, який ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в судовому порядку не оскаржувало.

Згідно договору відступлення прав вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В банк передав Установі оригінали документів по кредитному договору від 27 листопада 2008 року № 52-08-Ип/02-С-ГБ, а також іпотечний договір від 27 листопада 2008 року б/н та договір поруки від 27 грудня 2008 року № 52-08-Ип/02-С-ГБ-П і це означає, що питання саме по цьому кредитному договору врегульоване між сторонами.

Згідно інформаційної довідки № 157674469 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно іпотекодержателем іпотечного майна, а саме - квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 є Державна іпотечна установа.

Таким чином, у справі наявні докази того, що Державна іпотечна установа є правонаступником ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» по кредитному договору від 27 листопада 2008 року № 52-08-Ип/02-С-ГБ, відповідно до вищевказаного договору відступлення прав вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В.

Посилання заявника на те, що апеляційний суд не врахував та не надав належної оцінки мировій угоді, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки укладення між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Державною іпотечною установою мирової угоди від 25 грудня 2015 року не впливає на правовідносини сторін, що виникли на підставі договору про відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В, зокрема правонаступництва Державної іпотечної установи щодо вимог за кредитним договором від 27 листопада 2008 року № 52-08-Ип/02-С-ГБ.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило