Провадження № 2/537/388/2019
Справа № 537/185/19
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.03.2019 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі: головуючої судді Зоріної Д.О., при секретарі Мєняйлові О.О., розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Кременчуці за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, згідно якої просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право особистої приватної власності на легковий автомобіль Toyota Camry, державний номерний знак НОМЕР_1.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 28 квітня 2017 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, в період перебування у якому було придбано легковий автомобіль Toyota Camry, державний номерний знак НОМЕР_1, та який було зареєстровано на імя ОСОБА_2 Позивач зазначає, що спірний автомобіль придбано за її особисті кошти, які їй дали батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у звязку із чим позивач вважає, що вказаний автомобіль є її особистою приватною власністю. На даний час ОСОБА_1 має намір продати автомобіль, однак не має на те можливості у звязку із реєстрацією його за відповідачем, та за викладених обставин позивач і вимушена звернутись до суду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував.

Суд, вислухавши думку позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із положеннями частини 2 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

28 квітня 2017 року між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) А.О. було укладено шлюб у Кременчуцькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області за актовим записом №340, що вбачається зі свідоцтва про шлюб серії №І-КЕ №154546.

В судовому засіданні встановлено, що під час перебування у шлюбі, а саме 24 квітня 2018 року подружжям було придбано автомобіль Toyota Camry, державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов №6Т1ВЕ42К68Х520223, та право власності на який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2, що вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХК 572097.

В судовому засіданні встановлено, що спірний автомобіль було придбано за особисті кошти позивача ОСОБА_1, які були надані батьками останньої ОСОБА_3 та ОСОБА_4, родинні звязки між якими підтверджуються свідоцтвом про народження серії ІІІ-КЕ №363341, виданого 20 вересня 1991 року Автозаводським районним відділом ЗАГС міста Кременчука.

Зазначений вище факт придбання спірного автомобіля за особисті кошти позивача ОСОБА_1 визнано та підтверджено особисто відповідачем ОСОБА_2 в судовому засіданні.

Згідно із частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, згідно із пунктом 3 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення пункту 3 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Згідно із пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності, серед іншого, майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до правового висновку, що міститься у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-1327цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Згідно із частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Аналізуючи наведенні вище норми чинного законодавства та надані сторонами в судовому засіданні пояснення щодо предмета спору, суд приходить до висновку, що автомобіль Toyota Camry, державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов №6Т1ВЕ42К68Х520223, є особистою власністю позивача, оскільки був придбаний за кошти останньої, що визнано відповідачем в судовому засіданні, та дана обставина виключає поширення на спірний автомобіль статусу спільного майна подружжя, у звязку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Частиною 1 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України та частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (зі змінами) передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За викладених обставин, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачу ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при подачі позову до суду згідно квитанції №МР_АВ160877DVN_5178424 від 17 січня 2019 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи, а також стягнути на її користь з відповідача 50 відсотків сплаченого нею судового збору.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 2, 5, 10, 13, 76, 77, 81, 82, 133, 141, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 3, 57 Сімейного кодексу України, статтею 368 Цивільного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платник податків НОМЕР_2, адреса реєстрації: 39600, АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, адреса реєстрації: 39600, АДРЕСА_1) про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право особистої приватної власності на легковий автомобіль Toyota Camry, державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов №6Т1ВЕ42К68Х520223.

Зобовязати Управління Державної казначейської служби України у місті Кременчуці Полтавської області повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, із державного бюджету 50 відсотків судового збору, що складає 1 447 грн. 80 коп., сплаченого нею при подачі позову до суду 17 січня 2019 року згідно квитанції № МР_АВ160877DVN_5178424, на розрахунковий рахунок №6010, одержувач УК у місті Кременчук, код отримувача 37965850, банк отримувача казначейсьво України, МФО отримувача 899998, призначення платежу судовий збір.

Зобовязати Управління Державної казначейської служби України у місті Кременчуці Полтавської області виконати ухвалу суду про повернення витрат зі сплати судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, понесені нею на оплату судового збору, в розмірі 1 447 грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення виготовлено 15 березня 2019 року.

Суддя : Д.О. Зоріна