Єдиний унікальний номер 240/657/17 Номер провадження 22-ц/804/220/19
Головуючий у 1 інстанції Щербак Ю.В.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Будулуци М.С., Санікової О.С.

за участі секретаря судового засідання Самойленко Г.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 240/657/17 за поданням головного державного виконавцявідділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Балдинюка Максима Юрійовича, заінтересовані особа: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про примусове проникнення до житла боржника,

за апеляційною скаргою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Балдинюка Максима Юрійовича,

на ухвалу Олександрівського районного суду Донецької області від 02 листопада 2018 року (суддя Щербак Ю.В.), постановлену о 15 год. 48 хв. в приміщенні суду в смт. Олександрівка Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Балдинюк М.Ю. звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2

Подання мотивовано тим, що на примусовому виконанні у відділу примусового виконання рішень знаходиться виконавче провадження АСВП № 55439171 з примусового виконання виконавчого листа 240/657/17, виданого Олександрівським районним судом Донецької області 05 грудня 2017 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації в розмірі 50% спільного майна подружжя, в розмірі 1306821,00 грн. Не зважаючи на вжиті заходи примусового виконання виконавчого документа, заборгованість станом на 04 вересня 2018 року складає 1126866,35 грн.

Згідно ухвали Олександрівського районного суду Донецької області про визнання мирової угоди від 22 червня 2017 року по справі № 240/73/17, у власності ОСОБА_2 перебуває майно, перевірку наявності якого було доручено державним виконавцям Олександрівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області та, у разі виявлення, складання постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника. Також на адресу боржника скеровано вимогу щодо надання інформації про місцезнаходження вищезазначеного майна з наданням вільного доступу до нього з метою проведення його опису та арешту.

Актами державних виконавців від 02 та 13 липня 2018 року було встановлено, що потрапити до будинку неможливо у зв'язку із відсутністю боржника вдома.

Посилаючись на те, що боржник ухиляється від виконання судового рішення, а державним виконавцем вжито всіх необхідних заходів, головний державний виконавець Балдинюк М.Ю. просив надати дозвіл на примусове проникнення до житла боржника - фізичної особи за адресою: АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_2 (а.с. 179-182).

Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 02 листопада 2018 року у задоволенні подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Балдинюка Максима Юрійовича про примусове проникнення до житла боржника, відмовлено.

В листопаді 2018 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Балдинюк М.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та прийняти нове рішення про задоволення подання про примусове проникнення до житла боржника, посилаючись неправильне надання судом правової оцінки обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що жодним законодавчим актом не передбачено повідомлення та згода співвласника на примусове проникнення до житла боржника або повідомлення боржника про проведення опису та арешту майна боржника, тому, висновок суду першої інстанції про те, що заявником не надано доказів того, що співвласник житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_4 повідомлена та не заперечує проти примусового проникнення до житла, а також доказів повідомлення боржника про виконавчі дії, які мають бути проведені, є помилковим; неправильним також є висновок суду про те, що у поданні відсутнє посилання державного виконавця для виконання яких саме виконавчих дій дається дозвіл на примусове проникнення до житла боржника, оскільки це не передбачено жодним законодавчим актом; суд не послався на норми права, які були порушені державним виконавцем при надсиланні подання.

Письмовий відзив заінтересованими особами до суду не подано.

Представник відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, заінтересована особа ОСОБА_2 та його представник, заінтересована особа ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не зявились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з'явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області перебуває виконавче провадження №55439171 з примусового виконання виконавчого листа 240/657/17, виданого Олександрівським районним судом Донецької області 05.12.2017, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації в розмірі 50% вартості спільного майна подружжя, в розмірі 1 306 821 грн.

22 грудня 2017 року старшим державним виконавцем Олександрівського РВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №55439171.

27 грудня 2017 року боржника ОСОБА_2 під підпис попереджено про наслідки у вигляді притягнення до відповідальності у разі умисного невиконання вищевказаного виконавчого листа.

08 лютого 2018 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Донецькій області прийнято до виконання виконавче провадження №55439171.

Згідно актів державних виконавців від 2 липня 2018 року та 13 липня 2018 року, останніми здійснено вихід за місцем проживання боржника за адресою: АДРЕСА_1, але з будинку ніхто не вийшов.

В результаті головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень ГТУЮ у Донецькій області Балдинюк М.Ю. звернувся 04.09.2018р. до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника - фізичної особи. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 07.09.2018р. у задоволенні подання відмовлено через відсутність доказів того, що домоволодінням розташованим за адресою: АДРЕСА_1, на законних підставах не користуються інші особи, а проникнення до житла особи є винятковим заходом виконання судового рішення, яке може бути дозволено, якщо вичерпано інші можливі заходи примусової реалізації майна (а.с.111-124 т.1).

В подальшому 23.10.2018р. державний виконавець знов звернувся з аналогічним поданням про примусове проникнення до житла боржника і оскаржуваною ухвалою останньому також було відмовлено у його задоволенні.

Відмовляючи у задоволенні подання суд першої інстанції послався на ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії;

п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачене право державного виконавця звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання;

а також на ст.439 ЦПК України, яка регулює питання юрисдикції при зверненні з поданням.

Зазначив, що в судовому засіданні встановлено, що боржнику ОСОБА_2 належить 1/2 частина домоволодіння, де державний виконавець просить дозвіл на вчинення виконавчих дій з примусового виконання, інша 1/2 частина належить ОСОБА_4, яка не є стороною виконавчого провадження, а доказів про її повідомлення та відсутність заперечень проти примусового проникнення, як це передбачено ст.28 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем суду не надано.

Також, з посиланням на ст.ст.30, 64 Конституції України, ст.12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року, виходив з принципу недоторканості житла і, що проникнення до житла особи, є винятковим заходом виконання судового рішення, який може бути дозволено, якщо вичерпано інші можливі заходи примусової реалізації майна.

Такий висновок суду не ґрунтується на встановлених обставинах справи та суперечить нормам матеріального і процесуального права.

Як вбачається з доданих до подання державного виконавця копій документів виконавчого провадження, 22.12.2017р. останнім винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

27.12.2017р. державним виконавцем попереджено боржника під підпис про відповідальність за умисне невиконання рішення суду, що передбачена ст.382 Кримінального кодексу України.

22.01.2018р. державним виконавцем, на виконання вимог ст.56 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про арешт майна боржника.

01.02.2018р. начальником Управлінця державної виконавчої служби Голови територіального управління юстиції у Донецькій області винесено постанову про передачу виконавчого провадження до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

07.02.2018р., на виконання вимог ч.4 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем Олександрівського районного відділу державної виконавчої служби винесено постанову про передачу виконавчого провадження до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

08.02.2018р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Донецькій області винесено постанову про прийняття виконавчого провадження, копії якої направлено сторонам виконавчого провадження, в тому числі і на адресу боржника, а саме: АДРЕСА_1.

В цей же день державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, копії якої надіслано на виконання в організації та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника та сторонам виконавчого провадження.

09.02.2018р. державним виконавцем зроблено виклик боржника ОСОБА_2 до відділу примусового виконання рішень.

Вищезазначені постанови та виклик були отримані боржником 13.02.2018р., відповідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 074.

Крім того, державним виконавцем встановлено наявність у боржника ОСОБА_2 належних йому транспортних засобів, а саме: - автомобіля MITSUBISHI PAJERO SPORT 2.5 TD; - автомобіля CHEVROLET NIVA 1690.

20.02.2008р., відповідно до ч.3 ст.36 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника, копії якої направлено до відповідного органу поліції для виконання та сторонам виконавчого провадження.

Також встановлено, що за боржником зареєстровано нерухоме майно, а саме:

- будівля майстерні, площею 469 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_4;

- 1/2 житлового будинку, площею 87,9 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», автомобілі та будівлю майстерні, що належали боржнику на праві власності, передано на реалізацію.

11.06.2018р. вказане майно було реалізоване. Розмір заборгованості після реалізації (станом на 04.09.2018р.) склав 1 126 866,35 грн. з урахуванням виконавчого збору.

15.02.2018р. державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. Копії постанови направлені в банківські установи і сторонам виконавчого провадження. Згідно інформації банків, у боржника відсутні відкриті розрахункові рахунки.

Також виконавчою службою з'ясовано, що боржникові належить внесок до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «Мирна Долина Агро» у розмірі 100 000,00 грн., на яку постановою від 02.07.2018р. накладено арешт, що передбачено п.1 ч.1 ст.10 Закону України «Про виконавче провадження». Копію постанови рекомендованим листом направлено ТОВ «Мирна Долина Агро», директором якого є боржник ОСОБА_2, яка була ним отримана 06.07.2018р.

Разом з тим, в порушення вимог ч.2, ч.4 ст.22 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», ТОВ протягом 30 днів з дня одержання повідомлення держвиконавця не надало відомості, необхідні для розрахунку вартості частки боржника з метою подальшого примусового виконання судового рішення.

22.08.2018р. державним виконавцем на адресу ТОВ «Мирна Долина Агро» направлено вимогу, відповідно до якої товариству необхідно було надати копії статуту, балансу, декларацію про доходи та майно ТОВ. Зазначену вимогу Товариство в особі керівника ОСОБА_2 отримало 25.08.2018р.. але станом на час звернення до суду з поданням про примусове проникнення до житла жодних документів не було надало.

Як вбачається з копії ухвали Олександрівського районного суду Донецької області від 22.06.2017р. (а.с.5, 6), судом визнано мирову угоду по справі № 240/73/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна, згідно якої ОСОБА_3 визнала право власності за ОСОБА_2 на наступне майно загальною вартістю 2 613 642 грн.:

-автомобіль «Mitsubishsi Pagero Sport»;

-агрегат грунтообробний «ДЛМ-5»;

-сівалка «Semeato» TDNG-5 2014;

-агрегат причіпний бороновальний «ЗПТ-24»;

-трактор колісний «Т-150К»;

-сівалка «СЗ-5.4»;

-трактор МТЗ-82;

-комбайн «Дон-1500»;

-борона дискова «ДМТ-4»;

-мисливські рушниці;

- трактор «Т-150К»;

-сівалка «СЗТ - 3.6»;

-сівалка ТОДАК;

-сівалка «C3-3.6»;

-сівалка CK-12L;

-агрегат ґрунтообробний АГ-6;

-пилосос «Thomas»;

-варильна поверхня «Gorenje»;

-хлібопічь «Gorenje BM900AL»;

-газонокосарка;

-конвектора/8шт/;

-сканер;

-ксерокс;

-мийка високого тиску «Кагсhег»;

-плазмовий телевізор «Samsung»;

-СВЧ-піч «Samsung»;

-витяжка Gata С;

-холодильник LG;

-елекгродухова шафа «Агіston»;

-кондиціонер LG;

-бойлер «Атлантик»;

-пральна машина автомат LG;

-шафа-купе;

-меблі в передпокої;

-кухонний гарнітур;

-м'які меблі;

-меблева стінка-гірка в гостинну;

-спальний гарнітур;

-стіл письмовий;

-стіл кухонний та диван;

- килими 2 шт.;

-матрац ортопедичний 2 шт.;

- ліжко «Ліберті»;

-кабіна душова;

-тренажер Орбітек;

-тренажер.

Тобто зазначене майно залишилось у власності боржника ОСОБА_2, а останній погодився сплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію 50% вартості наведеного майна, що складає 1 306 82грн.

З метою виконання рішення суду, головним державним виконавцем надано доручення державним виконавцям Олександрівського районного відділу державної виконавчої служби про перевірку наявності вище переліченого майна, та у разі його виявлення - складення постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Також боржнику було надіслано вимогу щодо надання інформації про місцезнаходження вищезазначеного майна та надання вільного доступу до нього з метою проведення опису та арешту.

Вищезазначене доручення не було виконано, оскільки, згідно актів державного виконавця від 02.07.2018 та 13.07.2018, потрапити до помешкання боржника за адресою: АДРЕСА_1., не виявилось можливим.

Статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, зокрема, що документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. Крім того, боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Як вбачається з матеріалів справи, копія постанови про відкриття виконавчого провадження направлялась боржнику до виконання, за вище вказаною адресою, зазначеною у виконавчому листі. Разом з тим, боржник у визначений державним виконавцем строк, не виконав добровільно судове рішення.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст.2 вищевказаного Закону, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов'язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об'єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Під час здійснення виконавчого провадження, серед іншого, виконавець має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.439 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

З аналізу вищенаведених норм Закону вбачається, що у поданні про примусове проникнення до житла особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, повинні бути зазначені достовірні дані про наявність такого майна у приміщенні, до якого потрібно здійснити примусове проникнення.

Крім того, Законом передбачено, що рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла, проте це не дало результатів.

Як встановлено в судовому засіданні і підтверджується долученими до матеріалів подання державного виконавця копій документів, останнім вичерпано всі можливості з примусового виконання рішення, передбачені Законом без примусового проникнення до житла. Між тим, прийнятими заходами виконати рішення суду не виявилось можливим, після чого, державний виконавець скористався правом на звернення з поданням в порядку ч.1 ст.439 ЦПК України.

Крім того, в поданні державний виконавець обґрунтовано послався на ухвалу суду від 22.07.2017р. про затвердження мирової угоди, з тексту якої вбачається, що частина майна знаходиться в помешканні за адресою місця реєстрації боржника (а.с.14).

Відмовляючи у задоволенні подання державного виконавця суд першої інситанції послався на те, що 1/2 частина житла належить на праві власності інщій особі, яка не була повідомлена та не висловила своєї згоди на проникнення для здійснення виконавчих дій. При цьому суд послався на ст.30 Конституції України.

Дійсно, відповідно до ст.30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку як за вмотивованим рішенням суду.

Разом з тим, конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України й міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні у справі Янголенко проти України, no. 14077/05, від 10.12.2009 Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес.

У рішенні у справі Савіцький проти України, no. 38773/05, від 26.07.2012 Європейський суд з прав людини зазначив, що право, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов'язкового рішення може суперечити Конвенції.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

З врахуванням викладеного та встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення подання державного виконавця, оскільки застосовані останнім заходи з виконання рішення не призвели до остаточного результату, повнота та законність їх була доведена в суді з наданням відповідних доказів, подальше зволікання та не використання всіх передбачених національним законодавством механізмів призводить до того, що впродовж значного періоду часу рішення суду яке набрало законної сили та є обов'язковим не було виконано.

Згідно до ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи та прийнято помилкове рішення про відмову у задоволенні подання.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали про задоволення подання державного виконавця про примусове проникнення до житла боржника.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Балдинюка Максима Юрійовича задовольнити.

Ухвалу Олександрівського районного суду Донецької області від 02 листопада 2018 року скасувати.

Подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Балдинюка Максима Юрійовича, заінтересовані особа: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про примусове проникнення до житла боржника задовольнити.

Надати дозвіл державному виконавцю на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, для вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 55439171, а саме: проведення опису та арешту майна боржника ОСОБА_2 з метою задоволення вимог стягувача.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: М.С. Будулуца

О.С. Санікова

Повний текст постанови складено 21 січня 2019 року

Головуючий О.В. Агєєв