РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/7645/18

пр. № 2/759/1245/19

04 грудня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Величко Т.О.

при секретарі Штанько В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що 27.10.2008 року вона надала ОСОБА_2 грошову позику в розімрі 64 000 (шістьдесят чотири тисячі) доларів США, про що остання написала ії розписку 27.05.2015 року та зобов"язалась повернути борг до 27.07.2015 року. Отримані відповідачкою гроші у борг за вказаною вище розпискою, що за своєю правовою природою є договорами позики, станом на дату подання позову повернуто не було. Посила стягнути з відповідачки суму боргу за розпискою, витрати від інфляції, 3 % річних від простроченої суми боргу починаючи з 28.07.2015 року до 10.05.2018 року (дата подання позову) та сплачений судовий збір.

Ухвалою суду від 02.07.2018 року відкрито провадження у справі та призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 01.03.2019 року справа призначена до судового розгляду.

Позивачка та її представни в судовому засіданні підтримали заявлений позов, з викладених в ньому підстав та просили його задовольнити.

Відповідачка та її представник проти позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні.

Вислухавши доводи позивачки та її представник, заперечення відповідачки та її представника, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 27.05.2015 року ОСОБА_2 написала розписку про те, що вона зобов"язується повернути борг ОСОБА_1 , який взяла 27.10.2008 року в сумі 64 000 (шістьдесят чотири тисячі) доларів США до 27.07.2015 року (а.с.8).

Відповідно до вимог статей 1046,1047,1048,1049,1050 ЦК України: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання, не повернула позику ані в установлений договором термін, ані в подальшому.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Судом встановлено, що договір позики недійсним у встановленому законом порядку відповідачем не визнавався.

Судом встановлено, що відповідачка не спростувала належними та допустими доказами доводи позивача, та не повідомила про підстави звільнення від доказування.

Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідачка у визначені договором позики строки не повернула в повному обсязі суму позики, вимоги позивачки щодо повернення суму позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривна.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в України у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Таким чином, якщо у зобов"язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнах, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно ч.2 с. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що з відповідачки підлягає стягненню сума 3% річних, яка становить: 139 380,00 грн. та витрати від інфляції в сумі 578 438,55 грн.

На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачки на користь позивачки підлягають судові витрати, понесені позивачкою при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 10, 13, 81,141, 258, 263, 265, 273, 280-283, 354 ЦПК України, ст.ст. 192, 524, 526, 533, 625, 1046-1050 ЦК України суд -

ухвалив :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , код платників податків НОМЕР_1 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , код пдатника податків НОМЕР_2 )зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 , заборгованвість за розпискою про позику грошових коштів від 27.05.2019 року у розмірі 1 667 440,00 грн.- неповернуті кошти за розпискою; 578 439.55 грн.- інфляційні витрати; 139 380,00 грн.-три відсотки річних; всього на загальну суму 2 385 258 ( два мільони триста вісімдесят п"ять тисяч двісті п"ятдесят вісім) грн. 55 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , код платників податків НОМЕР_3 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , код пдатника податків НОМЕР_2 )зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 , судовий збір у розмірі 8810 ( вісім тисяч вісімсот десять)грн.00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з часу проголошення.

Суддя Т.О. Величко