Справа № 204/3499/19
Провадження № 2/204/1147/19 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

за участю представника відповідача Мусійченка Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1190278 грн. 05 коп., а також судові витрати по справі. В обґрунтуванні своїх позовних вимог вказав на те, що у період з 03.08.2004 року по 01.06.2016 року він знаходився у трудових відносинах з Акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк». Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці. При цьому, він є інвалідом третьої групи, у зв`язку з чим відповідно до закону він має право на відпустку тривалістю 26 календарних днів. В той же час, увесь час його перебування у трудових відносинах з відповідачем йому надавалася відпустка тривалістю 24 календарні дні, замість необхідних 26 календарних днів. За весь період роботи йому було надано 249 днів відпустки і за 35 днів він отримав компенсацію при звільненні - загалом 284 календарних днів, а повинно було бути нараховано 308 календарних днів. Різниця становить 24 дні. 29 березня 2019 року ним було направлено Вимогу про досудове врегулювання на ім`я Голови правління Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» ОСОБА_3 06 травня 2019 року він отримав відшкодування у розмірі 16918,91 грн. Відтак, за період затримки розрахунку при звільненні, який складає 1069 робочих днів, позивач вважає, що має право на відповідне відшкодування у розмірі 1190278 грн. 05 коп. Тому, він був вимушений звернутися до суду.

В судовому засіданні позивач і його представник підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача і просив відмовити йому в повному обсязі. При цьому, вказав, що позивачем, перш за все, порушені строки позовної давності для звернення до суду з даними вимогами, а крім того, позивачем неправильно розрахована кількість робочих днів щодо затримки. До того ж, після проведення перерахунку 06.05.2019 року Банком було здійснено доплату позивачеві компенсації за 24 дні щорічної відпустки. Отже, порушення його прав були усунуті Банком добровільно.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню по наступним підставам.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (Офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 233 дано в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012).

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 з 03.08.2004 року працював в Акціонерному товаристві комерційний банк «Приват Банк».

Згідно з Наказом № Э.DN-УВ-2016-6809837-п від 01.06.2016 року, ОСОБА_1 був звільнений з роботи за згодою сторін, на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.14).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідач провів розрахунок з позивачем при звільненні в строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, але такий розрахунок був проведений не в повному обсязі.

Зокрема судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи, що підтверджується відповідним посвідченням (інваліда війни) Серії НОМЕР_1 , виданим 19.10.2006 року (а.с.15).

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. А частиною 7 вказаної статті передбачено, що особам з інвалідністю I і II груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а особам з інвалідністю III групи - 26 календарних днів.

Таким чином, працюючи у відповідача, позивач мав право на щорічну основну відпустку тривалістю 26 календарних днів.

Судом же встановлено, що позивачеві надавалася щорічна основна відпустка тривалістю 24 дні аж до його звільнення, тобто до 01.06.2016 року.

Лише після звернення позивача до відповідача з досудовою вимогою в березні 2019 року останнім було усунуто порушення законних прав позивача, нараховано йому компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 16918,91 грн., що підтверджується розрахунковим листком наданим самим же відповідачем (а.с.48), та 06.05.2019 року вказані кошти були зараховані на картковий рахунок позивача, що підтверджується витягом щодо руху коштів на його рахунку (а.с.17) і не заперечувалося представником відповідача у судовому засіданні.

Відтак, суд погоджується з твердженнями позивача, що остаточний розрахунок при звільненні з ним відповідач провів лише 06.05.2019 року. Твердження же представника відповідача щодо помилки при обрахуванні кількості днів відпустки, а також пропуску строків позивачем для звернення до суду з даними вимогами, суд вважає неспроможними і не бере їх до уваги, адже послідовними діями самого відповідача такі твердження спростовані, зокрема виплатою компенсації.

При цьому, згідно з положеннями ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору..

За змістом ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, за своєю сутністю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належить до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку.

В силу абз. 3, 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з абз. 1 п. 8 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів.

Таким чином, обчислення середньої заробітної плати судом повинно здійснюватися відповідно до абз. 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Виходячи з вищенаведеного, попередніми відпрацьованими місяцями роботи позивача є квітнень-травень 2016 року, його зарплатня за які склала 44538,14 грн. (за 40 робочих днів). Таким чином, середньоденна зарплатня позивача складає 1113,45 грн. (згідно довідки відповідача від 07.03.2017 року за вих. № 20.1.0.0.0/7-8154 - а.с.23).

Період затримки повного розрахунку з 02.06.2016 року (наступний день після звільнення) по 06.05.2019 року (дата повного розрахунку відповідача з позивачем) складає 730 робочих днів. Позивач просив виплатити йому компенсацію за 1069 днів, але такі вимоги не ґрунтуються не на законі, оскільки це кількість календарних днів, що минула після початку порушення прав позивача, а не кількість робочих днів, що передбачено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відтак, суд вважає правомірним нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме за кількістю 730 робочих днів.

Таким чином, розмір середнього заробітку позивача за весь час вимушеного прогулу за період з 02.06.2016 року (наступний день після звільнення) по 06.05.2019 року (дата повного розрахунку відповідача з позивачем) складає 812818 грн. 50 коп., яка вирахувана наступним чином: 1113 грн. 45 коп. (середньоденна заробітна плата) х 730 (кількість робочих днів затримки розрахунку) = 812818 грн. 50 коп.

При цьому, у пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.06.2016 року по 06.05.2019 року у розмірі 812818 грн. 50 коп., який (середній заробіток) вказаний без утримання податку з доходів й інших обов`язкових платежів.

Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 8128 грн. 19 коп. (1% від суми задоволених позовних вимог в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 47, 115, 116, 117, 233 КЗпП України, ст. 6 Закону України «Про відпустки», Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 229, 247, 258-259, 263-265, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.06.2016 року по 06.05.2019 року у розмірі 812818 грн. 50 коп., який (середній заробіток) вказаний без утримання податку з доходів й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 8128 грн. 19 коп.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50.

Суддя В.В. Самсонова