П о с т а н о в а

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 388/1354/17-ц

провадження № 61-45859 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6;

відповідач - ОСОБА_7;

представник відповідача - ОСОБА_8;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Кіровоградської області у складі колегії суддів: Черненка В. В., Авраменко Т. М., Суровицької Л. В., від 13 вересня 2018 року,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 21 жовтня 2016 року він надав ОСОБА_9 у позику грошові кошти у розмірі 15 350 грн, які вона зобов'язалася повернути до 25 квітня 2017 року, що підтверджується письмовою розпискою останньої. Відповідачка взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконала, на вимоги не реагувала, позику не повернула, чим порушила його права.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив суд стягнути на його користь зОСОБА_9 заборгованість за договором позики у розмірі 18 122 грн 24 коп., яка складається з: 16 487 грн 36 коп. - сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення; 309 грн 96 коп. - три процента річних за прострочення грошового зобов'язання; 1 324 грн 92 коп. - проценти за обліковою ставкою Національного банку України.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області у складі судді Баранського Д. М. від 25 травня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 18 105 грн 75 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_9 взяті на себе зобов'язання перед позивачем за договором позики належним чином не виконала, грошові кошти в обумовлений розпискою строк не повернула, унаслідок чого утворилася заборгованість, розмір якої судом визначено відповідно до вимог закону та відповідачкою не спростовано. Також суд, мотивувавши свій висновок, зазначив, що доводи ОСОБА_9 про те, що розписка написана унаслідок погроз з боку позивача, оскільки вона знаходилась із ним у трудових відносинах і у неї виявлено недостачу матеріальних цінностей, не знайшло свого підтвердження.

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 13 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_9 задоволено, рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 25 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд виходив із того, що письмовий договір позики між сторонами не укладався, а зміст розписки не містить інформацію про те, що відповідачка взяла у борг або отримала від позивача грошові кошти, а лише зазначено, що відповідачка зобов'язана повернути позивачу грошові кошти у розмірі 15 350 грн. Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказам факту отримання відповідачкою у борг грошових коштів, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати, рішення районного суду залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки належним чином не дослідив та не встановив дійсну правову природу правовідносин, що виникли між сторонами. Натомість районний суд правильно виходив із того, що між сторонами виникли саме позикові правовідносини, що підтверджується оригіналом розписки відповідачки, яка знаходиться у нього та досліджена судом. За своєю суттю розписка про отримання у борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка є обов'язковою для судів. Апеляційний суд на зазначене належної уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про відмову у позові з підстав, заявлених позивачем.

У січні 2018 року ОСОБА_9 подала відзив на касаційну скаргу позивача, в якому зазначила, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Вказувала, що вона із позивачем перебувала у трудових правовідносинах, виконувала роботу продавця непродовольчих товарів. За змістом складеної нею розписки вона зобов'язувалася повернути позивачеві грошові кошти у розмірі 15 350 грн до 25 квітня 2017 року, проте реально грошових коштів вона не отримувала. Ця розписка написана нею примусово, оскільки позивач погрожував їй за виявлену недостачу, відмовлявся повертати трудову книжку. Апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що позивач не довів належними і допустимими доказами факту отримання нею у борг грошових коштів, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 21 жовтня 2016 року ОСОБА_4 надав ОСОБА_9 у позику грошові кошти у розмірі 15 350 грн, які вона зобов'язалася повернути до 25 квітня 2017 року, що підтверджується розпискою останньої (а. с. 4), оригінал якої досліджено районним судом (а. с. 41-45). Текст розписки такого змісту: «Я, ОСОБА_9, …. цією розпискою підтверджую, що зобов'язуюсь повернути грошові кошти у сумі 13 350 грн ОСОБА_4 ….».

Відповідачка взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконала, на вимоги позивача повернути позику не реагувала, унаслідок чого утворилася заборгованість.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов'язання не виконане.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року № 6-79 цс 14.

На виконання наведених вище норм права, ураховуючи правові висновки Верховного Суду України, належним чином дослідивши надані сторонами докази, з'ясувавши фактичні обставини справи відповідно до вимог ЦПК України, районний суд: 1) установив справжню правову природу правовідносин сторін, якими підтверджено правовідносини позики, 2) факт передання відповідачці в позику коштів, 3) її зобов'язання повернути кошти, 4) спростувавши доводи відповідачки, 5) розрахувавши розмір заборгованості відповідно до вимог закону, у тому числі й щодо застосування положень статті 625 ЦК України (пославшись на відповідну правову позицію Верховного Суду України), а також процентів за користування позикою згідно з вимогами частини першої статті 1048 ЦК України за обліковою ставкою Національного банку України, оскільки інша домовленість сторін відсутня (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-36 цс 14), законно й обґрунтовано задовольнив позов.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону належним чином не дослідив боргову розписку від 21 жовтня 2016 року, написану власноручно відповідачкою, не з'ясував справжню правову природу укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 договору позики, не врахував, що розписка про отримання у борг грошових коштів відповідачкою є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми й зобов'язання повернути отримані грошові кошти.

При цьому колегія суддів звертає увагу й на те, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у позові, виходив лише з того, що розписка, власноручно написана відповідачкою, не підтверджує обставин взяття ОСОБА_9 коштів саме у позику, що вона їх отримала, але це спростовано районним судом, належним чином оцінивши докази.

Також суд апеляційної інстанції жодним чином не зазначав про наявність між сторонами інших правовідносин, ці факти не встановлював і взагалі не дав оцінки аргументам апеляційної скарги ОСОБА_9 (а. с. 57-58) про те, що між нею і ОСОБА_4 існували трудові правовідносини, а внаслідок торгівлі непродовольчими товарами у неї виникла недостача, розписка нею написана примусово, під погрозами і під диктовку позивача, який не видавав їй трудову книжку при звільненні.

У порушення вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з яким кожен має право на справедливий розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, апеляційний суд зазначеним доводам ОСОБА_9 оцінки не надав, тому оцінку таким аргументам відповідачки надає Верховний Суд, зважаючи на те, що ці твердження та докази були досліджені судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої, п'ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначаючи про те, що між сторонами існували трудові правовідносини, а внаслідок торгівлі непродовольчими товарами виникла недостача, а розписка написана примусово, під погрозами і під диктовку позивача, який не видавав їй трудову книжку при звільненні, разом з тим ОСОБА_9 на підтвердження своїх доводів взагалі не надала ні акту про недостачу, ні доказів звернення до правоохоронних органів з приводу погроз позивача чи звернення до інспектора з охорони праці про невидачу трудової книжки. Посилаючись на безгрошовість позики, відповідачка правочин позики у судовому порядку не оспорила (стаття 1051 ЦК України).

Отже, саме по собі посилання на зазначені вище обставини як у відзиві на позов (а. с. 17), в апеляційній скарзі (а. с. 57-58), у відзиві на касаційну скаргу без надання жодних доказів на їх підтвердження не може слугувати підставою для відмови у позові.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 13 вересня 2018 року скасувати, рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 25 травня 2018 рокузалишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк