Дата документу 22.11.2019 Справа № 324/732/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 324/732/19 Головуючий у 1-й інстанції Кацаренко І.О.
Провадження №22-ц/807/3228/19 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача суддів: за участю секретаряПодліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Бєлової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 19 серпня 2019 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Пологівського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позовна заява обґрунтована тим, що 14 листопада 2001 року між сторонами був укладений шлюб. Від шлюбу дітей не мають.

З самого початку спільне життя з відповідачем складалося, проте останні приблизно десять років між ними стали виникати непорозуміння через несумісність характерів і різних поглядів на сімейне життя.

На цьому підґрунті у них почали виникати сварки та скандали, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Між ними втрачені почуття поваги, любові і прихильності одне до одного.

Подальше спільне життя позивач вважає неможливим, у зв`язку з чим просить суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між ним і ОСОБА_1 .

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 19 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 14 листопада 2001 року відділом реєстрації актів громадського стану Пологівського району Запорізької області , актовий запис № 140.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 19 серпня 2019 року про розірвання шлюбу скасувати.

Аргументами апеляційної скарги є те, що позовні вимоги із зазначених позивачем підстав не підтверджені в судовому засіданні, в матеріалах справи відсутні докази, що позивач перебуває у шлюбних чи сімейних відносинах з іншою жінкою, а відтак висновок суду першої інстанції грунтується не на наданих позивачем доказам, а на припущеннях. Суд не вірно встановив, що сторони не підтримують подружніх стосунків із лютого 2018 року, оскільки до 22 липня 2019 року сторони проживали разом, вели домашнє господарство, і тільки після 23 квітні 2019 року стосунки, як чоловіка з жінкою між позивачем та відповідачем дійсно були припинені.

Відзиву у порядку ст. 360 ЦПК України учасниками справи не надано.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Махно К.І., будучи належним чином повідомленими про місце та час розгляду справи згідно до вимог ст. ст. 128, 130 ЦПК України ( а. с.104-105) до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сім`я сторін фактично розпалась з лютого 2019 року, сторони проживають окремо, не підтримують шлюбних стосунків, у позивача фактично склалися сімейні стосунки з іншою жінкою, протягом строку для примирення сторони не досягли примирення і збереження сім`ї, враховуючи встановлені взаємовідносини сторін, є неможливим.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 листопада 2001 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження Серія НОМЕР_1 виданим відділом реєстрації актів громадського стану Пологівського району Запорізької області від 14 листопада 2001 року ( а.с. 5).

Від шлюбу дітей не мають.

Також суд вважав доведеним, що сторони з лютого 2019 року припинили подружні стосунки, у позивача фактично склалися сімейні стосунки з іншою жінкою, позивач не має бажання дійти примирення, оскільки після спливу місячного строку, який судом надався сторонам для примирення, позивач на розірванні шлюбу наполягає.

Звертаючись до суду із указаним позовом ОСОБА_2 зазначав, що в сім`ї часто виникали сварки, у сторін не має нічого спільного, вони втратили одне до одного почуття поваги та любові, фактичні шлюбні відносини між ним та відповідачем припинені, разом не проживають як чоловік та жінка, що свідчить про неможливість збереження шлюбу.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України).

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті Ппостанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України 2004 року. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, протягом строку для примирення сторони не досягли примирення, збереження шлюбу суперечать інтересам як позивача, так і відповідачки, суд першої інстанції, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Посилання заявника на те, що судом першої інстанцій не надано належної правової оцінки тому факту, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися в квітні 2019 року, безпідставні, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку зібраним у справі доказам та виходив з дотримання основоположних принципів укладення і збереження шлюбу, визначених статтею 51 Конституції України, статтею 24 СК України, відповідно до яких шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Крім того слід зазначити, що в позовній заяві ОСОБА_2 не було зазначено дати припинення спільного проживання сторін.

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги , яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції не спростовують, вони є достатньо аргументованими, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди відповідача із ухваленим у справі судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Узв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції оскаржуване судове рішення не змінює і не ухвалює нове, а апеляційну скаргу залишає без задоволення підстав для зміни розподілу судових витрат не має.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 19 серпня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повна постанова складена 22 листопада 2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Подліянова Г.С.ОСОБА_3 М.С.Кочеткова І.В.