Постанова

Іменем України

11 березня 2019 року

м. Київ

справа № 335/9997/16-ц

провадження № 61-26893св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 21 листопада 2017 року у складі судді Рибалко Н. І. та постанову апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2018 року у складі колегії суддів: Кочеткововї І. В., Маловічко С. В., Гончар М. С.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про припинення іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 09 серпня 2004 року сторони уклали договір, відповідно до якого він отримав у позику від ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 41 640,00 грн, які зобов'язався повернути до 09 серпня 2005 року. Умовами вказаного договору також було передбачено, що в забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між сторонами укладається договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. 19 вересня 2007 року сторони уклали додаткову угоду, якою внесені зміни до раніше укладеного договору, згідно з яким сума позики становить 77 990,00 грн, строк повернення - до 19 вересня 2007 року.

Посилаючись на те, що в обумовлений договором строк позичальник повністю виконав свої зобов'язання перед ОСОБА_5, повернув їй 20 370,00 доларів США, що еквівалентно 162 960,00 грн, неодноразово звертався до відповідача з вимогою про скасування обтяження, а також про те, що строк договору іпотеки скінчився, за вимогами про стягнення боргу сплинув строк позовної давності, просив суд визнати іпотеку припиненою.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 21 листопада 2017 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову.

Рішення міського суду мотивовано тим, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання ним основного зобов'язання за договором від 09 серпня 2004 року, з урахуванням додаткової угоди від 19 вересня 2007 року, а тому відсутні підстави для припинення іпотеки у зв'язку із виконанням основного зобов'язання.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2018 року рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 21 листопада 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

У травні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасуватирішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя та постанову апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2018 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувані рішення суперечать частині першій статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року касаційна скарга разом з матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

Суди також встановили, що 09 серпня 2004 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір, відповідно до якого ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_5 42 640,00 грн строком до 09 серпня 2005 року.

Пунктом 2 договору сторони передбачили, що боргові зобов'язання ОСОБА_4 забезпечуються іпотекою - належною останньому квартирою АДРЕСА_1. У разі невиконання боржником у строк до 09 серпня 2005 року зобов'язання щодо повернення грошових коштів, сторони домовилися про те, що звернення стягнення та реалізація заставленого майна в разі звернення стягнення на нього може бути здійснено шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку». Договір іпотеки набуває чинності з моменту нотаріального посвідчення і дія його припиняється на підставах, визначених статтею 17 Закону України «Про іпотеку» (а. с. 6).

19 вересня 2006 року сторони уклали додаткову угоду до договору від 09 серпня 2004 року, якою внесли зміни до раніше укладеного договору і визначили, що сума позики становить 77 990,00 грн, строк повернення боргу до 19 вересня 2007 року (а.с.7).

Обтяження позивача зареєстровано в Державному реєстрі іпотек (а. с. 8-9).

Норми права, які регулюють спірні правовідносини:

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно статтею 593 ЦК України, право застави припиняється у разі: припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави.

Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» також встановлено підстави припинення іпотеки.

Так, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній а час розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання ним основного зобов'язання за договором від 09 серпня 2004 року, з урахуванням додаткової угоди від 19 вересня 2007 року, а тому відсутні, передбачені статтею 17 Закону України «Про іпотеку» підстави для припинення іпотеки у зв'язку із виконанням основного зобов'язання.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи ОСОБА_4 вже були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 21 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська