Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 757/26162/15-ц

провадження № 61-23006св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року у складі судді Москаленко К. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Кирилюк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» (далі - ПАТ «Перший Український міжнародний банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» (далі - ТОВ «АНСУ») про визнання недійсним договору.

Позовна заява мотивована тим, що 25 серпня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк», назву якого змінено на ПАТ «Перший Український міжнародний банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 6316663, відповідно до якого ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 17 236,00 доларів США на строк 84 місяці.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 лютого 2012 року, у справі № 2-2686/11/01 позов ОСОБА_1 до ПАТ «Перший Український міжнародний банк» про визнання кредитного договору недійсним та зустрічний позов ПАТ «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Розірвано кредитний договір від 25 квітня 2008 року та додаткову угоду від 23 червня 2010 року, укладені між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № 6316663 у розмірі 6 978,53 доларів США та 1 194,57 грн.

16 липня 2013 року між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ» укладений договір відступлення прав вимоги № 1034/44 за кредитами, згідно з яким ПАТ «Перший Український міжнародний банк» передало, а ТОВ «АНСУ» прийняло право вимоги за кредитними договорами, до переліку яких входить кредитний договір № 6316663, укладений 25 серпня 2008 року між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1

ОСОБА_1 вважає, що договір відступлення прав вимоги від 16 липня 2013 року № 1034/44 укладений з порушенням вимог статей 203, 215 ЦК України, оскільки кредитний договір від 25 серпня 2008 року № 6316663 за рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 лютого 2012 року, було розірвано.

Крім цього, у ТОВ «АНСУ» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, що унеможливлює відступлення прав вимоги за кредитним договором.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір відступлення прав вимоги від 16 липня 2013 року № 1034/44, укладений між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не є стороною договору відступлення прав вимоги від 16 липня 2013 року № 1034/44, укладеного між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ». Позивач не довів, що укладенням оспорюваного договору порушено його права та законні інтереси, а тому суд відмовив у позові. Крім цього, наявність судового рішення про розірвання кредитного договору та задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини та матеріали справи у їх сукупності та співставленні, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідає критеріям законності та обґрунтованості. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що укладений між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ» договір про відступлення права вимоги є договором факторингу. Також у ТОВ «АНСУ» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, що є порушенням вимог законодавства України. Крім цього, кредитний договір від 25 серпня 2008 року № 6316663 розірваний, що підтверджується рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 лютого 2012 року, тому відсутні підстави для відступлення права вимоги за цим договором.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у квітні 2017 року, ТОВ «АНСУ» зазначило, що кредитні зобов`язання належить вважати припиненими не з моменту набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору, а з моменту виконання позичальником усіх зобов`язань перед банком (кредитором), які складають зміст цього зобов`язання. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.

ПАТ «Перший Український міжнародний банк» не скористалося своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Печерського районного суду м. Києва.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 серпня 2008 року між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 6316663, згідно з яким ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 17 236,00 доларів США на строк 84 місяці.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 лютого 2012 року, у справі № 2-2686/11/01 позов ОСОБА_1 до ПАТ «Перший Український міжнародний банк» про визнання кредитного договору недійсним та зустрічний позов ПАТ «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Розірвано кредитний договір від 25 квітня 2008 року та додаткову угоду від 23 червня 2010 року, укладені між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № 6316663 у розмірі 6 978,53 доларів США та 1 194,57 грн.

16 липня 2013 року між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ» укладений договір відступлення прав вимоги № 1034/44 за кредитами.

Відповідно до пункту 1.1. договору відступлення прав вимоги за цим договором, протягом строку його дії та у відповідності до генерального реєстру боржників, первісний кредитор зобов`язується відступити новому кредитору свої права грошової вимоги за кредитними договорами, які укладені між первісним кредитором та фізичними особами, а новий кредитор зобов`язується сплатити первісному кредитору грошові кошти за відступлені останнім права.

Згідно із витягом з додаткової угоди № 2 до договору відступлення прав вимоги ПАТ «Перший Український міжнародний банк» передало, а ТОВ «АНСУ» прийняло право вимоги за кредитним договором від 25 серпня 2008 року № 6316663, укладений між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статті 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім цього, одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Тобто у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з цим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.

У частинах першій, другій статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12?97гс18).

Вирішуючи спір у цій справі, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що 16 липня 2013 року між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ» укладений договір відступлення прав вимоги № 1034/44, за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредитору свої права грошової вимоги за кредитними договорами, які укладені між первісним кредитором та фізичними особами, а новий кредитор зобов`язався сплатити первісному кредитору грошові кошти за відступлені останнім права. Тобто між ПАТ «Перший Український міжнародний банк» та ТОВ «АНСУ» укладений саме договір відступлення права вимоги, а не договір факторингу, про що у своїй касаційній скарзі безпідставно зазначав ОСОБА_1 .

Крім цього, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що оспорюваний договір відступлення права вимоги є недійсним у зв`язку із відсутністю у ТОВ «АНСУ» генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій.

Так, у розумінні приписів частин першої та другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «АНСУ» за договором відступлення права вимоги, не є валютною операцією, яка потребує генеральної або індивідуальної ліцензії.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ «АНСУ» є юридичною особою, основним видом економічної діяльності якої є «надання інших фінансових послуг» (крім страхування та пенсійного забезпечення) (КВЕД 64.99) (а. с. 10)

Відсутність у ТОВ «АНСУ» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, оскільки вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, а не правочину, який оспорюється позивачем у межах заявленого позову.

Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанції правильно виходили із того, що оспорюваний правочин відповідає вимогам чинного законодавства України та не порушує прав і законних інтересів позивача, у зв`язку із чим правові підстави для визнання договору відступлення права вимоги недійсним у суду відсутні.

Крім цього, суди під час розгляду справи дійшли правильного висновку те, що наявність судового рішення про розірвання кредитного договору, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, яке виникло до розірвання цього договору.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.

Доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених доказів, висновків судів не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

У цьому разі відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України зміна розподілу судових витрат не відбувається.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк