Справа № 182/6305/17
Провадження № 2/0182/280/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03.12.2019 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому засіданні в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява, пізніше уточнена, ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, в якій ОСОБА_1 просила суд визнати об`єктом спільної сумісної власності спірну квартиру та вчинити поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 05.08.2000 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4 , який вони зареєстрували у Відділі реєстрації актів громадянського стану Виконкому Нікопольської міської ради у Дніпропетровській області, про що 05.08.2000 року складено актовий запис за № 327. 28.09.2005 року цей шлюб було між ними розірвано. Від цього шлюбу вони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Деякий час вони проживали окремо та згодом, а саме: в грудні 2005 року поновили між собою шлюбні стосунки та стали проживати разом, вести спільне господарство та виховувати спільну дитину. Між ними вже склалися на той час такі стосунки, які були притаманні подружжю. Вони планували разом спільне майбутнє та купівлю власної квартири. В лютому 2007 року вони продали однокімнатну квартиру, яку придбали в 2002 році під час першого шлюбу і яка була розташована за адресою: АДРЕСА_1 . За виручені від продажу спільні кошти вони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Оскільки трикімнатна квартира коштувала дорожче, то частину коштів на оплату її вартості у сумі 7 000 доларів США вони отримали у кредит в АКБ «Укрсоцбанк» за кредитним договором від 20.02.2007 року № 110/11-0024 на строк до 19.02.2022 року і в якості забезпечення уклали з банком Іпотечний договір від 20.02.2007 року за № 110/11/1-0024, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського МНО Бережним О.С. Кредит був ними повністю достроково погашений вже у шлюбі, а сааме: в грудні 2011 року. Одразу після купівлі трикімнатної квартири вони почали здійснювати її ремонт, замінили всі вікна, встановили нові двері, сантехнічне обладнання та індивідуальне газове опалення (що підтверджується договором на постачання обладнання та монтаж системи опалення від 23.02.2007 року з ФОП ОСОБА_6 з додатками та договором на виготовлення і монтаж металопластикових вікон від 14.02.2007 року № 469 з ФОП ОСОБА_7 з додатками). Обидва договори вони укладали з відповідачем спільно, про що свідчать підписи на договорах та на додатках до договорів (в деяких місцях підпис ставив відповідач, а в деяких - стоїть її підпис). В цій квартирі вони і мешкали з відповідачем та їх дитиною. Оскільки вони фактично проживали разом як подружжя, то згодом вирішили зареєструвати шлюб. 26.12.2007 року вони з відповідачем вдруге уклали шлюб, який зареєстрували у Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, про що 26.12.2007 року складено актовий запис за № 1173. Від цього шлюбу мають сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У період з січня 2012 року по квітень 2012 року включно ними було здійснено реконструкцію квартири, в результаті якої змінилася загальна площа квартири з 58,5 кв.м. до 61,8кв.м. та змінилася житлова площа квартири з 41,2 кв.м. до 26,2 кв.м. (що підтверджується витягом із рішення виконкому Нікопольської міськради від 11.04.2012 року № 277 про затвердження площі квартири після перепланування, витягом із рішення виконкому Нікопольської міськради від 25.01.2012 року № 31 про дозвіл на перепланування квартири та проектом перепланування квартири по АДРЕСА_3 . На реконструкцію було витрачено значну суму коштів із спільного сімейного бюджету їх родини. Через таку реконструкцію квартири її вартість значно зросла. В квітні 2017 року вони фактично припинили між собою шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство, проживають окремо і вона вирішила розірвати шлюб. За час спільного життя та під час шлюбу вони придбали такі речі:

- трикімнатна квартиру АДРЕСА_4 , яка зареєстрована на ім`я відповідача на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Бережним О.С., та зареєстрований в реєстрі за № 283. Право власності на вказану квартиру зареєстровано на ім`я відповідача 17.04.2007 року КП «Нікопольське МБТІ» (витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 14269655 від 17.04.2007 року), вартістю 124 900 грн. (після реконструкції 2012 року змінилася загальна площа квартири з 58,5 кв.м. до 61,8 кв.м. і змінилася житлова площа квартири з 41,2 кв.м. до 26,2 кв.м.);

- транспортний засіб CITROEN NEMO 1.4 HDI пасажирський-В, 2009 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я відповідача на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 26.06.2013 року, вартістю 174 250 грн.;

- транспортний засіб ЗАЗ 110207 хетчбек-В, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , колір зелений, реєстраційний номер НОМЕР_5 , зареєстрований на ім`я відповідача на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 01.04.2017 року, вартістю 32 014,16 грн.

Відповідач вважає, що всі ці речі належать лише йому. Вона намагалась домовитися з чоловіком про поділ майна, але він не йде на компроміс і вона вимушена звернутися до суду. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, що також визначено ч.3 ст.368 ЦК України. Згідно з ст.70 СК України та ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки майна є рівними. На підставі ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно ст.74 СК України, Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч.1 ст.74). На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ч.2 ст.74). Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч.4 ст.65 СК України). Пунктом 30 (абз.2) Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 визначено, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. З огляду на викладені норми права, вказане вище майно, придбане ними за час шлюбу, належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, та частки майна є рівними (по 1/2 частині на кожного). За таких обставин та на підставі ст.69, 71, 74 СК України, вона має право звернутися до суду з позовом про поділ вказаного вище майна. У разі відчуження спірного майна відповідачем без її згоди, вважає, що має право вимагати від відповідача матеріальної компенсації у розмірі 1/2 частини грошових коштів, отриманих відповідачем від відчуження спірного майна, або має право на врахування вартості відчуженого відповідачем без її згоди та проти ї волі майна. За таких обставин звернулась до суду.

Відповідач по справі надав до суду відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині визнання права власності на 1/2 частину транспортного засобу CITROEN NEMO 1,4 HDI, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 26.06.2013 pоку; в частині визнання права власності на 1/2 частину транспортного засобу З АЗ 110207 хетчбек-В, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 01.04.2017 року. Позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_5 є безпідставними та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Квартирою АДРЕСА_2 він володіє на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20.02.2007 року, як це зазначено позивачкою. Його право власності зареєстровано КП «Нікопольське МБТІ». Відповідно до ст.41 Конституції України, право приватної власності є непорушним. Свої позовні вимоги щодо визнання права власності на його квартиру АДРЕСА_2 позивачка мотивує, посилаючись на ст.74 СК України, фактом проживання разом з ним та проведення ремонту і реконструкції в цій квартирі. На доказ обставини періоду свого проживання в його квартирі позивачка надала Акт ОСББ «Черемшина-Н» від 31 грудня 2017 року перевірки паспортного режиму в квартирі АДРЕСА_2 . Зазначеним актом засвідчено, що ОСОБА_1 дружина, ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_5 син, ІНФОРМАЦІЯ_1 , не зареєстровані, але проживають за даною адресою з 20 лютого 2007 року по теперішній час. ОСОБА_8 син, ІНФОРМАЦІЯ_2 , не зареєстрований, але проживає за даною адресою з 22 липня 2008 року по теперішній час. Отже, Актом ОСББ «Черемшина-Н» від 31.12.2017 року перевірки паспортного режиму в квартирі АДРЕСА_2 підтверджується проживання позивачки по грудень 2017 року. В той же час, 19.06.2017 року позивачка зверталась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до нього про стягнення аліментів, в якому заявила про те, що вона винаймає квартиру за адресою: АДРЕСА_6 і діти проживають разом з нею. Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області, розглянувши позов в цивільній справі № 182/307/17, виніс рішення від 08.09.2017 року, яке набрало законної сили 19.09.2017 року, встановивши, що сторони проживають окремо з кінця червня 2017 року. Наведена обставина, ставить під сумнів Акт ОСББ «Черемшина-Н» від 31.12.2017 року перевірки паспортного режиму в квартирі АДРЕСА_2 як доказ. Крім того, відповідно до інформації з «Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Черемшина-Н» як юридична особа була зареєстрована в СДРЮОФОПГФ лише 21.07.2009 року, номер запису в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи: 1 230 102 0000 003510. Отже, посадові особи ОСББ «Черемшина-Н» - голова правління ОСББ Сичова М.І., бухгалтер ОСББ ОСОБА_9 , член правління ОСОБА_10 не мають законних підстав складати офіційні документи ОСББ «Черемшина-Н» щодо проживання в будинку АДРЕСА_7 до 21.07.2009 року. Наведені обставини вказують на те, що Акт ОСББ «Черемшина-Н» від 31.12.2017 року перевірки паспортного режиму в квартирі АДРЕСА_2 не може бути допустимим та достовірним письмовим доказом. Квартира АДРЕСА_2 була набута ним після розірвання шлюбу з позивачкою на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20.02.2007 року реєстр.№ 283. Для придбання квартири АДРЕСА_2 за Договором кредиту № 110/11-0024 від 20.02.2007 року саме він, ОСОБА_4 , отримав кредит в сумі 7 000 доларів США від Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» без згоди будь-якої третьої сторони, в тому числі, позивачки. За Договором кредиту № 110/11-0024 від 20.02.2007 року саме він був зобов`язаний повернути цьому банку отримані кредитні кошти, а в забезпечення виконання своїх кредитних зобов`язань він як іпотекодавець уклав з АКБ СР «Укрсоцбанк» як іпотекодержателем іпотечний договір № 110/11/1-0024 від 20.02.2007 року, згідно пункту 1.1. якого предметом іпотеки була квартири АДРЕСА_2 , яка стане власністю іпотекодавця після укладення цього договору на підставі договору купівлі - продажу від 20.02.2007 року. Наведені факти вказують на ту обставину, що він набув у свою власність квартиру АДРЕСА_2 , не перебуваючи у шлюбі з позивачкою, а саме: 20.02.2007 року, тобто в день укладення договору купівлі-продажу та іпотечного договору, незалежно від обставин погашення кредиту. Надані позивачкою копії договору № 469 про виготовлення та встановлення металопластикових вікон від 14.02.2007 року та замовлення за цим договором від 14.02.2007 року за змістом зазначають про укладення самою позивачкою договору про начебто встановлення металопластикових вікон у квартирі, яка не належала ані позивачці, ані йому, а до 20.02.2007 року перебувала у власності попередніх власників. Наявні в матеріалах справи копії витягу з Рішення виконавчого комітету Нікопольської міської Ради Дніпропетровської області від 11.04.2012 року № 277, Проект перепланування квартири АДРЕСА_2 , підписаний ним Акт від 21.03.2007 року про надання послуг на проектну документації по реконструкції квартири АДРЕСА_2 та квитанція від 21.03.2007 року, вказують лише на обставини замовлення ним проекту перепланування квартири на підставі рішення виконкому та оплати ним 350,00 грн. за робочий проект на реконструкцію і не доводять обставин набуття ним у власність цієї квартири 20.02.2007 року. Позивачка надала до матеріалів справи копію трудової книжки, проте, вона не є належним доказом отримання позивачкою доходу та його розміру, в тому числі, в ТОВ «Айсберг» в 2007 році, а також не є доказом проживання позивачки однією сім`єю з ним. Право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою визначено ст.74 СК України, де зазначено, що, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Дефініція щодо визначення сім`ї міститься в статті 3 СК України, якою встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, для набуття жінкою та чоловіком права спільної сумісної власності на майно, набуте ними за час спільного проживання, необхідною умовою є проживання однією сім`єю, тобто не тільки спільне проживання, але й умови бути пов`язаними спільним побутом та мати між собою взаємні права та обов`язки. Позивачка подала письмові докази, які, на її думку, доказують проживання разом з ним, але які є недопустими та недостовірними доказами. Позивачка також не подала доказів спільного її та його побуту безпосередньо на час придбання ним квартири АДРЕСА_2 та наявність існування на той час взаємних прав та обов`язків між ним та позивачкою. На підставі вищенаведеного, просить суд позовні вимоги задовольнити частково, а саме: визнати право власності позивачки на 1/2 частину транспортного засобу CITROEN NEMO HDI, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 26.06.2013 pоку. А також визнати право власності позивачки на 1/2 частину транспортного засобу ЗАЗ 110207 хетчбек-В, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 01.04.2017 року. В задоволенні позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_5 - відмовити.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 свої уточнені позовні вимоги підтримала та додатково суду пояснила, що все майно, зазначене в позові, вони з відповідачем нажили разом. Вони брали кредит на частину квартири, бо в них частково були гроші від продажу іншої квартири (ця однокімнатна квартира купувалась ними з відповідачем разом за спільні гроші. Цю квартиру вони продали і купили трикімнатну, на яку частково взяли кредит, бо за продаж однокімнатної квартири грошей на трикімнатну не вистачало). Вона на той час працювала і кредит вони виплачували з її заробітної плати. В новій квартирі в них і дитина народилась. Оскільки трикімнатна квартира знаходилась в іпотеці до повного погашення кредиту, відповідач пояснив, що дітей в неї не пропишуть. Тому їх дитина не була прописана в спірн6ій квартирі.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги своєї довірительки підтримав і суду пояснив, що між сторонами по справі вперше шлюб було укладено 05.08.2000 року. Від цього шлюбу в 2001 році народився старший син Данило. 28.09.2005 року шлюб було розірвано. Але в грудні 2005 року сторони знову зійшлись і стали проживати разом однією сім`єю. Тим більше, що в них була спільна дитина. Жили разом близько 2-3 років. Під час перебування в первісному шлюбі, а саме: в 2002 році, сторони по справі придбали однокімнатну квартиру, яку в лютому 2007 року продали і ці кошти вклали в купівлю спірної трикімнатної квартири, частково взявши на купівлю квартири кредит в розмірі 7 000 доларів США, а саме: 20.02.2007 року. Квартира залишилась в іпотеці. Кредит був достроково погашений. 26.12.2007 року сторони вдруге зареєстрували шлюб і ІНФОРМАЦІЯ_4 в них народився молодший син ОСОБА_11 . Логічно, що до та під час вагітності другою дитиною позивачка проживала разом з відповідачем. Після придбання трикімнатної квартири сторони по справі разом зробили ремонт: поміняли вікна на металопластикові, замінили двері, опалення тощо. В квітні 2017 року шлюбні стосунки між сторонами по справі припинились зовсім. Підставою для розлучення стали часті приниження відповідачем його довірительки під час сварок в присутності дітей.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та додатково суду пояснив наступне. Спірна квартира належить тільки його довірителю. В цій частині вони позовні вимоги не визнають. Визнають позов в частині визнання права власності на Ѕ частину транспортних засобів. Про те, чи проживали сторони разом під час купівлі спірної квартири, йому нічого невідомо, його довіритель в Польщі. З його слів знає, що ремонт в квартирі його довіритель робив самостійно. Під час реконструкції квартири, його довіритель був в шлюбі з позивачкою. Але, за які кошти робилась реконструкція, йому невідомо.

Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони по справі 05.08.2000 року уклали шлюб, який було зареєстровано у Відділі реєстрації актів громадянського стану Виконкому Нікопольської міської ради у Дніпропетровській області, про що складено актовий запис за №327 (а.с.59, 5зв). 28.09.2005 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.60). Від цього шлюбу сторони по справі мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Деякий час сторони проживали окремо, однак в грудні 2005 року поновили між собою шлюбні стосунки та стали проживати разом, вести спільне господарство та виховувати спільну дитину. Між сторонами по справі на той час вже склались стосунки, які були притаманні подружжю. В лютому 2007 року сторони продали однокімнатну квартиру, яку придбали в 2002 році під час першого шлюбу і яка була розташована за адресою: АДРЕСА_1 . За виручені від продажу спільні кошти 20.02.2007 року сторони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с.64-65). Дана квартира була оформлена на відповідача по справі ОСОБА_4 Оскільки трикімнатна квартира коштувала дорожче, ніж продана сторонами однокімнатна квартира, частину коштів на оплату її вартості у сумі 7 000 доларів США сторони отримали в кредит в АКБ «Укрсоцбанк» за кредитним договором від 20.02.2007 року № 110/11-0024 на строк до 19.02.2022 року (а.с.66-67), який також був оформлений на ОСОБА_4 . В якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань було укладено з банком Іпотечний договір від 20.02.2007 року за № 110/11/1-0024, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського МНО Бережним О.С. (а.с.68-70). Кредит був повністю погашений (а.с.123-124) вже у шлюбі, який сторони повторно уклали 26.12.2007 року (а.с.61), а саме: в грудні 2011 року.

Факт проживання сторін однією сім`єю на час придбання спірної трикімнатної квартири та автомобілів в судовому засіданні підтвердили й свідки.

Так, свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що він знає обох і позивача, і відповідача по справі. Він друг дитинства ОСОБА_13 , а ОСОБА_14 дружина ОСОБА_13 . Його колишня дружина хрещена мати їх сина Данила. ОСОБА_15 , десь в 1998 -1999 роках жили біля них. Одразу вони жили в батька ОСОБА_13 , а потім купили однокімнатну квартиру в районі поблизу магазина «Фуршет». Після конфлікту вони розійшлись. А потім знову зійшлись. Зійшлись ОСОБА_16 з ОСОБА_13 ще коли проживали в однокімнатній квартирі. Потім разом купили трикімнатну квартиру. І при зустрічі з ним розповідали, що в трикімнатній квартирі разом роблять ремонт.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що подружжя ОСОБА_18 знає добре. ОСОБА_19 знає з 1994-1995 років, разом з нею працювали. ОСОБА_20 познайомилась в 2001 році, коли в них народився син. Вони живуть в одному районі. Стосунки в ОСОБА_18 були нормальні. Коли ОСОБА_18 в 2005-2006 роках (точно не пам`ятає) переїжджали з однокімнатної квартири біля «Фуршету») в трикімнатну (по АДРЕСА_7 ), вона допомагала складати речі, потім розбирати їх на новій квартирі, потім разом вони святкували входини.

Свідок ОСОБА_21 суду пояснив, що знає ОСОБА_22 з 2005-2006 років, разом працювали. З її чоловіком ОСОБА_13 познайомилась пізніше. Знає, що ОСОБА_19 та ОСОБА_13 завжди проживали як подружжя. Вона була в них в гостях в трикімнатній квартирі і вони разом розповідали їй, що планували спочатку купити трикімнатну квартиру, потім завести другу дитину, що вони й зробили.

В судовому засіданні також було встановлено, що після купівлі трикімнатної квартири сторони почали здійснювати її ремонт, що підтверджується договором на постачання обладнання та монтаж системи опалення від 23.02.2007 року з ФОП ОСОБА_6 з додатками та договором на виготовлення і монтаж металопластикових вікон від 14.02.2007 року № 469 з ФОП ОСОБА_7 з додатками (а.с.99-11), договори сторони укладали спільно, про що свідчать підписи на договорах та на додатках до договорів (в деяких місцях підпис ставив відповідач, в деяких - стоїть підпис позивачки по справі). В спірній квартирі сторони мешкали разом зі спільним сином Данилом. В повторному шлюбі у сторін по справі ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась друга дитина - син ОСОБА_8 . У період з січня 2012 року по квітень 2012 року включно сторонами було здійснено реконструкцію квартири, в результаті якої змінилася загальна площа квартири з 58,5 кв.м. до 61,8кв.м. та змінилася житлова площа квартири з 41,2 кв.м. до 26,2 кв.м., що підтверджується витягом із рішення виконкому Нікопольської міськради від 11.04.2012 року № 277 про затвердження площі квартири після перепланування, витягом із рішення виконкому Нікопольської міськради від 25.01.2012 року № 31 про дозвіл на перепланування квартири та проектом перепланування квартири по АДРЕСА_3 (а.с.114-122).

Таким чином, суд вважає, що позивачкою доведено, що за час спільного життя з відповідачем та під час шлюбу сторони по справі придбали иайно, право власності на яке вона просить за собою визнати, а саме:

- трикімнатна квартиру АДРЕСА_4 , яка зареєстрована на ім`я відповідача на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Бережним О.С., та зареєстрований в реєстрі за № 283. Право власності на вказану квартиру зареєстровано на ім`я відповідача 17.04.2007 року КП «Нікопольське МБТІ» (витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 14269655 від 17.04.2007 року), вартістю 124 900 грн. (після реконструкції 2012 року змінилася загальна площа квартири з 58,5 кв.м. до 61,8 кв.м. і змінилася житлова площа квартири з 41,2 кв.м. до 26,2 кв.м.);

- транспортний засіб CITROEN NEMO 1.4 HDI пасажирський-В, 2009 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я відповідача на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 26.06.2013 року, вартістю 174 250 грн.;

- транспортний засіб ЗАЗ 110207 хетчбек-В, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , колір зелений, реєстраційний номер НОМЕР_5 , зареєстрований на ім`я відповідача на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 01.04.2017 року, вартістю 32 014,16 грн.

В квітні 2017 року сторони по справі фактично припинили між собою шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство та проживати окремо.

Згідно ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч.2 ст.60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що передбачено ч.1 ст.61 СК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, коли джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно з нормами ст.60, 63 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку, майно набуте під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, у дружини та чоловіка рівні права на володіння та розпоряджання ним, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У відповідності із нормами ст.69, 70 СК України та ст.372 ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частина друга статті 372 ЦК України та частина 1 статті 70 СК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Дана презумпція може бути спростована домовленістю (договором) між співвласниками, законом або рішенням суду.

В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399 цс17 звертається увага на підстави отримання статусу майна як спільної сумісної власності. Зокрема вказується, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Враховуючи вищевикладене, та аналізуючи докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачкою при поданні позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1031 грн. 32 коп., з відповідача слід стягнути вищевказану суму на користь позивачки.

Керуючись ст.57, 60, 69-72 СК України, ст.372 ЦК України, ст.4, 10, 76, 259, 264-265, 268, 273, 365 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 трикімнатну квартиру АДРЕСА_8 , об`єктом спільної сумісної власності, як майно набуте за час спільного проживання.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 ) право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_8 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 ) право власності на 1/2 частину транспортного засобу CITROEN NEMO 1.4 HDI пасажирський-В, 2009 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , колір «білий», реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 26.06.2013 року на ОСОБА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 ) право власності на 1/2 частину транспортного засобу ЗАЗ 110207 хетчбек-В, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , колір «зеленый», реєстраційний номер НОМЕР_5 , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 01.04.2017 року на ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_4 судовий збір на користь ОСОБА_1 в розмірі 1 031 грн. 32 коп., сплачені останньою при подачі позову до суду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського Апеляційного суду Дніпропетровської області до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал