Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 521/14369/15-ц

провадження № 61-34715св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради,

третя особа - комунальне підприємство житлово-комунальний сервіс «Черьомушки»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року у складі судді Плавича І. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон України № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила встановити факт користування нею квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради (далі - Малиновська районна адміністрація) прийняти зазначену квартиру на баланс житлового фонду та укласти договір найму житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що з 1997 року вона, не маючи власного житла, за усного погодження з комунальним підприємством житлово-комунального сервісу «Черьомушки» (далі - КП ЖКС «Черьомушки») вселилася до квартири без ремонту АДРЕСА_1 , яка була загромаджена побутовим сміттям. За власні кошти нею у квартирі було виконано капітальний ремонт, до звернення до суду з цим позовом, за її замовленням приватне підприємство «Відкриття» надало технічний висновок про можливе подальше використання зазначеної квартири в якості житлового приміщення і відповідність основних несучих та огороджувальних конструктивних елементів квартири пожежній безпеці. ОСОБА_1 зазначала, що своєчасно сплачує комунальні послуги, що надаються в квартирі, на її ім`я відкрито особисті рахунки для оплати за спожиту електроенергію, газ та водопостачання.

Короткий зміст вимог зустрічного позову

У листопаді 2015 року Малиновська районна адміністрація звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самостійно зайняте нежитлове приміщення у будинку на АДРЕСА_1 , встановити порядок примусового виконання судового рішення.

Позовна заява мотивована тим, що зазначений будинок перебуває в оперативному управлінні Малинівської районної адміністрації та знаходиться на балансі КП ЖКС «Черьомушки», ОСОБА_1 не має ордеру, правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 . Після уточнення позову Малиновська районна адміністрація, посилаючись на статтю 391 ЦК України зазначила, що ОСОБА_1 переобладнала нежитлове приміщення у будинку та використовує його як квартиру. Натомість, районна адміністрація не приймала рішення про зміну функціонального призначення нежитлового приміщення та присвоєння поштової адреси, ОСОБА_1 не має дозвільних документів на використання спірного приміщення, особистий рахунок на сплату комунальних послуг їй не відкривався, за такі послуги вона не сплачує.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року у позові ОСОБА_1 відмовлено; зустрічний позов Малиновської районної адміністрації задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняте нежиле приміщення на АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не підтвердила обставину знаходження на квартирному обліку та не надала доказів сплати нею квартирної плати. Ордер на ім`я ОСОБА_1 на вселення до приміщення не видався, тому вона займає нежитлове приміщення у будинку без законних на те підстав; у будинку відкрито особисті рахунки лише на квартири № № АДРЕСА_6, АДРЕСА_7, АДРЕСА_8 , тому спірне приміщення є нежитловим та не може вважатися квартирою.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірне приміщення є нежитловим, рішення про зміну його функціонального призначення не приймалося, виготовлений на замовлення технічний паспорт не містить відміток про введення будинку в експлуатацію. Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про залишення двох неповнолітніх дітей без постійного місця проживання, суд виходив з того, що вимог про виселення неповнолітніх дітей у справі не заявлялося.

Короткий зміст касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2017 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження, витребувано справу з Малиновського районного суду м. Одеси.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2017 року зупинено виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII та розпочав роботу Верховний Суд як суд касаційної інстанції.

У червні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутність реєстрації місце проживання не є підставою для відмови у визнанні права користування житловим приміщенням. Посилаючись на статті 114, 118, 125 ЖК Української РСР ОСОБА_1 зазначає, що суди не врахували того, що спірна квартира надавалася КПДЄЗ «Черьомушки»її покійному чоловіку як працівнику підприємства. У квартирі вона проживає близько 20 років, здійснила капітальний ремонт, конструктивні та планувальні рішення дозволяють використання спірного приміщення як квартири. Зазначає, що у приміщенні наразі проживає 4 особи, зокрема двоє неповнолітніх дітей, які у разі виселення, залишаться без постійного місця проживання, при цьому, посилається на статті 16 та 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та норми Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що будинок на АДРЕСА_1 знаходиться в оперативному управлінні Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради та перебуває на балансі КП ЖКС «Черьомушки».

На підставі розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 22 липня 1997 року № 791 зазначений будинок визнано ветхим.

У будинку на АДРЕСА_1 відкрито особисті рахунки на три квартири АДРЕСА_4 АДРЕСА_6, АДРЕСА_7, АДРЕСА_8.

ОСОБА_1 займає нежитлове приміщення у спірному будинку, на її ім`я не відкрито особистого рахунку для сплати комунальних послуг.

Постійне місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано на АДРЕСА_5 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція 1950 року) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з Конвенцією 1950 року поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, § 36).

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), заява № 8863/06, § 44).

Водночас, згідно зі статтею 1 Першого протоколу від 20 березня 1952 року до Конвенції 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті (див., рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), заяви №7151/75, №7152/75).

Суди встановили, що будинок на АДРЕСА_1 знаходиться в оперативному управлінні Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради.

ОСОБА_1 стверджує, що використовує спірне нежитлове приміщення у зазначеному будинку як житло.

Згідно з частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України (частина друга статті 324 ЦК України).

У комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування (частина перша та друга статті 327 ЦК України).

З огляду на статтю 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У справі відсутнє документальне підтвердження того, що ОСОБА_1 понад 20 років проживає у спірному нежитловому приміщенні, такі факти судами не встановлювалися. При цьому, суди встановили, що ОСОБА_1 має реєстрацію постійного місця проживання у іншому населеному пункті.

У зв`язку з цим суди дійшли обґрунтованого висновку, що користування ОСОБА_1 без будь-яких правових підстав нежитловим приміщенням є втручанням у право власності територіальної громади м. Одеси, тому Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном територіальної громади.

Посилання у касаційній скарзі на статті ЖК Української РСР, які регулюють заселення у службові жилі приміщення та правила виселення осіб лише з наданням іншого житлового приміщення, є безпідставними, оскільки спірні правовідносини виникли щодо права користування нежитловим приміщенням, правові підстави набуття такого права регулюються нормами ЦК України, які у цій справі відсутні.

Верховний Суд вважає неприйнятними доводи касаційної скарги щодо надання спірного приміщення у якості житлового та можливість його використання як квартири, оскільки документальними доказами зазначене не підтверджується, крім того, стосуються переоцінки наявних у матеріалах справи доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 400 ЦПК України.

Твердження ОСОБА_1 щодо порушення прав неповнолітніх на житло є безпідставним, оскільки Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» захищає права дітей на користування лише тими житловими приміщеннями, на які вони мають право. Разом з тим, у цій справі спір стосується нежитлового приміщення, яке за законом не може використовуватися як житлове.

Крім того, ухваленими у справі судовими рішеннями не вирішувалося питання позбавлення інших осіб, зокрема неповнолітніх, права користування нежитловим приміщенням.

Таким чином, перевіривши застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи і в межах наведених у касаційних скаргах доводів, Верховний Суд погоджується з їх висновками про наявність підстав для задоволення позову Малиновської районної адміністрації Одеської області.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року - без змін.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2017 року зупинено виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання цього рішення.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. М. Сімоненко

Судді:А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик