ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/211/19 Справа № 210/4149/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Чубіна А.В.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2018 року, ухвалене суддею Вікторович Н.Ю., у м. Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа ОСОБА_4 про визнання договорів поруки та зобов'язань за договорами поруки припиненими.

В обґрунтування своїх вимог зазначили, що 09 жовтня 2008 року ОСОБА_4 уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір №343 - МК, згідно якого йому надано в кредит кошти в сумі 120034,00грн. на строк до 09 жовтня 2013 року для придбання мікроавтобусу Рута. Згідно Договору застави рухомого майна №343 - МК -1, укладеного 09 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та Банком, ним передано у заставу рухоме майно автобус марки Рута, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1. Відповідно договорів поруки № 343 - МК/2,№ 343 - МК/3 від 09 жовтня 2008 року поручителями по укладеному кредитному договору є ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Через неналежне виконання боржником умов укладеного договору, 09 вересня 2009 року боржник передав заставне майно для реалізації Банку. Рішенням апеляційного суду від 26 квітня 2012 року та додатковим рішенням від 03 травня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, за позовом Банку звернуто стягнення на предмет застави.

ПАТ КБ «ПриватБанк» 02 липня 2012 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою про солідарне стягнення заборгованості з0а кредитним договором з ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_1

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором банком на адресу позичальника та обох поручителів 22 лютого 2010 року було направлено листи з вимогами про дострокове погашення кредитної заборгованості у строк до 25 лютого 2010 року. Банк скористався правом на повернення кредиту достроково та пред'явив 12 жовтня 2010 року позов до позичальника ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Умовами укладених договорів поруки №343-МК/2, №343-МК/3 від 09 жовтня 2008 року не встановлено строку, після якого порука припиняється, зазначено про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком.

Посилаючись на положення п.4 ст.559 ЦК України, позивачі просили суд визнати припиненими договори поруки №№343-МК/2, 343-МК/3 від 09 жовтня 2008 року, що укладені між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 й ОСОБА_1, а також стягнути з відповідача на користь позивачів судові витрати по справі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2018 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням судувідповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справита порушення норм матеріального та процесуального права.

В мотивування апеляційної скарги зазначає, що судом не досліджено, що рішення суду, яким стягнута кредитна заборгованість із боржника та поручителів не набрало чинності. Вважає, що суд помилково не застосовано положення ч.4 ст.551 ЦК України щодо припинення поруки у зв'язку із досудовою вимогою кредитора про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на заставне майно 12.10.2010 року.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. За заявою апелянта від 25 лютого 2019 року розгляд справи 26 лютого 2019 року було відкладено на 12 березня 2019 року. З метою не допущення порушення розумних строків розгляду справи та ураховуючи, що справа перебуває на розгляді з 2014 року, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі сторін. Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що порука не припинена.

Колегія погоджується із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції у повній мірі з'ясував всі обставини, які мають значення для справи та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі є законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 09 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №343 - МК. За умовами якого, Банк надав у кредит кошти в сумі 120034,00грн. на строк до 09 жовтня 2013 року включно. За умови сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 25,5% річних, для придбання мікроавтобусу Рута - 20 (а.с.14-19, том1).

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 09 жовтня 2008 року було укладено договір застави рухомого майна №343 - МК -1. За умовами якого передано у заставу Банку рухоме майно автобус - D, марки Рута - 20, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2, об'єм двигуна 2464куб.см.(а.с.22-23, том 1).

В забезпечення виконання ОСОБА_4 кредитного зобов'язання за кредитним договором №343-МК від 09 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки №343-МК/2, також між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки №343-МК/3 (а.с.10-11, 12-13 том 1).

За умовами п.2 договорів поруки №343-МК/2 та №343-МК/3 поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і Боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №343-МК від 09 жовтня 2008 року, яка станом на 16 квітня 2010 року становила 115889,40грн., звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль марки «Рута» - 20, 2008 року випуску, тип ТЗ: Автобус - D, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер: НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_4, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, для здійснення продажу (а.с.22-23, 24, Том №1).

Між сторонами виникли правовідносини, щодо виконання кредитних зобов'язань за укладеними договорами поруки та наявності обставин для припинення їх дії.

Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст.ст. 553,554 ЦК України).

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності ч.4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч.4 ст. 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч.4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому, навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Саме такі правові позиції висловлені в постановах Верховного Суду України від від 17 вересня 2014р. у справі № 6-53цс14, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-6цс14, від 15 вересня 2016 року у справі №6-223цс16.

Звертаючись до суду із позовними вимогами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилались, на ту обставину, що відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до них досудову вимогу від 22 лютого 2010 року про дострокове погашення кредитної заборгованості у строк до 25 лютого 2010 року, що на їх думку змінило строк виконання грошового зобов'язання.

Проте, колегія суддів дослідивши повідомлення поручителям дійшла висновку, що вони не містять вимоги про дострокове погашення усієї кредитної заборгованості. Повідомлення поручителям містить вимогу про погашення поточної заборгованості за один місяць в сумі 3684,47 грн.. та нарахованого розміру пені, з огляду на розмір щомісячного платежу 3582,50 грн (а.с.8 том1).

Отже текст повідомлення поручителям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не містить вимоги дострокового погашення розміру усієї кредитної заборгованості, тому ПА КБ «Приват Банк « не змінив надісланням цих повідомлень строк виконання грошового зобов'язання за укладеним 09 жовтня 2008 року із ОСОБА_4 кредитного договору №343 - МК.

Крім того, як підставу для визнання укладених договорів поруки припиненими позивачі посилались на пред'явлення відповідачем ПАТ КБ «Приват Банк» позову про звернення стягнення на предмет застави.

Як встановлено матеріалами справи, ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся 19 квітня 2010 року із позовною заявою до ОСОБА_4 із вимогою на підставі положення ст.ст.1050,1054 ЦК України із вимогою про дострокове повернення кредитних коштів шляхом звернення стягнення в сумі 115889,40 грн. на заставне майно (а.с.20-21 том 1).

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення виконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу

Так дійсно, колегія суддів погоджується із посиланнями позивача, що звернувшись до суду із вимогою про звернення стягнення на заставне майно відповідач ПАТ КБ «Приват Банк» змінив строк виконання кредитного зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом із тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує поняття «термін», який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-6цс14 сформулював правовий висновок, згідно з яким строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування зобов'язання поруки. Право кредитора й обов'язок поручителя після спливу строку поруки припиняються, а тому кредитор не може вчиняти жодних дій щодо реалізації своїх прав, зокрема й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку. Навіть якщо в межах строку поруки була пред'явлена претензія, і поручитель не виконав зазначені у ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами строку існування поруки, оскільки із його закінченням відповідне право припинилося.

Як видно з тексту укладених договорів поруки у п.12, яких передбачено, шо «порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п'яти ) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (а.с.10 том 1 ).

Звернувшись до суду із позовом 19 квітня 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 із вимогою про звернення стягнення на заставне майно, відповідач змінив строк виконання кредитних зобов'язань, тобто строк повернення настав 19 квітня 2010 року.

З позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення кредитної заборгованості Банк звернувся 02 липня 2012 року, тобто в межах п'ятирічного строку обумовленого сторонами (а.с.26-29 том 1).

Колегія суддів погоджується із вірними висновками суду щодо не припинення дії укладених договорів поруки, яке ухвалено із дотриманням норм законодавства на підставі належним чином досліджених доказів.

Сторони визначили відповідні правила у договорі, встановили обов'язкові для обох сторін правила поведінки, яких вони повинні дотримуватися. Сторони врегулювали свої відносини за правилами частини третьої статті 6 ЦК України на власний розсуд.

В пункті 12 укладених договорів поруки п.12 передбачено, шо порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п'яти ) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, дає підстави для висновку про погодження сторонами строку дії поруки тривалістю у п'ять років з дня настання терміну повернення кредиту.

Колегія суддів виходить з принципу свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, який у спірних правовідносинах реалізовується шляхом формулювання сторонами певних умов та правил щодо взаємних прав та обов'язків. Сторони визначили тривалість дії поруки протягом певного строку п'яти років, що позбавляє сторони права посилатися на наявність підстав для застосування до спірних правовідносин відповідних положень частини четвертої статті 559 ЦК України.

Пред'явивши вимогу про погашення простроченої заборгованості та в разі її несплати настання дострокового виконання основного зобов'язання, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й протягом п'яти років, починаючи від цієї дати від 12 жовтня 2010 року, пред'явив позов до поручителів у липні 2012 року.

В оцінці поведінки сторін суд має керуватися положеннями частини третьої статті 509 ЦК України, за змістом якої зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що відповідним чином має впливати на порядок та спосіб виконання сторонами власних зобов'язань. За правилом же статті 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно, кожна сторона у договірному зобов'язанні має діяти розсудливо та добросовісно, розуміючи значення своїх дій та беручи на себе усі їх юридичні наслідки.

Тому посилання апелянта в апеляційній скарзі на шестимісячний строк звернення до суду із вимогою до поручителя є невірним, оскільки сторонами у договорі обумовлений п'ятирічний строк дії поруки, тому положень частини четвертої статті 559 ЦК України до спірних правовідносин в частині шестимісячного строку звернення не застосовуються.

Отже, за наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування або зміни рішення суду.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складений 12 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: