ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року

м.Суми

Справа №592/10275/18

Провадження № 22-ц/816/105/19

розглянув у порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробиче об'єднання»

на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 12 жовтня 2018 року, ухваленого у складі судді Корольової Г.Ю., у м.Суми, повний текст якого складений 12 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в:

02 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробиче об'єднання» про стягнення невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 69678 грн. 23 коп. та середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 27 червня 2017 року по 12 жовтня 2018 року включно за 45 робочих днів - 21244 грн. 95 коп. з відрахування належних платежів до бюджету. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ПАТ «СМНВО» оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. В доводах апеляційної скарги ПАТ «СМНВО» зазначається, що наданий позивачем розрахунковий лист не підтверджує факт заборгованості із виплати грошових коштів.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення ОСОБА_1 з роботи заробітна плата у розмірі 69678,23 грн., у тому числі 28326,65 грн. вихідної допомоги, йому виплачені не були, тому вважав, що вказана сума заборгованості та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 червня 2017 року по 12 жовтня 2018 року, тобто, за 45 робочих днів, у розмірі 21244,95 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати в сумі 472 грн. 11 коп.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «СМНВО», а 27 червня 2018 року позивача було звільнено за власним бажанням у зв'язку із невиконанням власником умов колективного договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Вказані обставини підтверджуються даними трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 6).

Згідно даних наданого позивачем розрахункового листа, відповідач не виплатив йому заробітну плату за грудень 2017 року у сумі 6177 грн., за січень 2018 року 6751 грн., за лютий 2018 року 5179 грн., за березень 2018 року 5727 грн., за квітень 2018 року 7431 грн., за травень 2018 року 7302 грн., за червень 2018 року 31111 грн., що становить 69678 грн. (зворот а.с. 6).

Крім того, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно вимог статей 94, 97, 115 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Як передбачено ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

У ст. 44 КЗпП України йдеться про те, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право позивача на своєчасне отримання заробітної плати за виконану ним роботу та вихідної допомоги при звільненні порушено з боку відповідача, оскільки останній з грудня 2017 року по червень 2018 року не виплатив позивачу заробітну плату за виконану роботу та кошти вихідної допомоги, тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 3, 4 статті 83 ЦПК України встановлено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції визначено статтею 367 ЦПК України. Зокрема, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 84 ЦК України, будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов'язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п'яти днів з дня вручення ухвали.

Окрім того, згідно з приписами статті 43 ЦПК України, подання усіх наявних доказів в порядку та в строки встановлені законом або судом є обов'язком сторін.

Зі змісту ст. 110 КЗпП України слідує, що обов'язок повідомляти працівника про розмір загальної суми заробітної плати, розміри і підстави відрахувань та суми заробітної плати, що належить до виплати, покладено саме на власника або уповноважений ним орган.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 серпня 2018 року відкрито провадження по даній справі за правилами спрощеного провадження, витребувано з ПАТ «Сумське НВО» довідку з розрахунком заборгованості по заробітній платі на момент звільнення ОСОБА_1 із зазначенням середньоденного заробітку та з розрахунком розміру вихідної допомоги (а.с. 8).

Дана ухвала отримана ПАТ «Сумське НВО» 29 серпня 2018 року (а. с. 10). Проте, в установлений судом строк вказана довідка про заборгованість по заробітній платі та про розмір середньоденної заробітної плати не була надана, про причини невиконання ухвали суду не повідомлено. А тому суд першої інстанції вирішив позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та суми вихідної допомоги на підставі наданих позивачем доказів, які відповідачем не спростовані.

Крім того, оскільки позивачу своєчасно при звільненні з ПАТ «Сумське НВО» не було виплачено сум, що належали йому від підприємства, то є підстави і для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період 27 червня 2017 року по 12 жовтня 2018 року (дата ухвалення рішення суду).

Відповідач, у свою чергу, не надав належних і допустимих доказів для підтвердження факту відсутності заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги перед позивачем або наявності заборгованості у меншому розмірі, ніж заявлено у позові.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробиче об'єднання» залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 12 жовтня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 січня 2019 року.

Судді: С.Г. Хвостик (суддя - доповідач)

Т.А. Левченко

О.І. Собина