Номер провадження: 22-ц/813/2252/19
Номер справи місцевого суду: 519/757/13-ц
Головуючий у першій інстанції Рідник І.Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Калараш А.А.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, набутого у шлюбі, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Рідник І.Ю. 08 серпня 2017 року у смт. Доброслав Одеської області, -

встановила:

В травні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, який було уточнено (т.1, а. с. 1, 114), та у якому просила визнати автомобіль «Черрі-Тігго», державний номер НОМЕР_1, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділити майно, набуте за час шлюбу, шляхом стягнення з відповідача на її користь грошових коштів у сумі 166 560 гривень, як вартість Ѕ частини спільного сумісного майна колишнього подружжя, та стягнути з відповідача судові витрати, понесені нею при розгляді справи.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2005 року по листопад 2011 року. Рішенням Южного міського суду Одеської області від 21 листопада 2011 року, яке вступило в законну силу, шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу подружжям було придбане спільне майно у вигляді автомобіля «Черрі-Тігго», д.н. НОМЕР_1, який у грудні 2010 року відповідачем, без згоди позивачки, було продано за 12 000 доларів США. Сума, за яку відповідачем було продано автомобіль, підтверджується ним особисто у запереченнях на позов від 08 серпня 2014 року по іншій цивільній справі №519/1046/13ц, де також зазначено, що позивачка отримала від нього за половину вартості автомобілю 6 000 доларів США, про що є відповідна розписка.

Однак, позивачка заперечує факт отримання нею від ОСОБА_3 грошових коштів за проданий без її відома автомобіль «Черрі-Тігго», державний номер НОМЕР_1, та існування взагалі в природі розписки про отримання за це коштів. Крім того, вважає, що із зібраних доказів вбачається, що договір купівлі-продажу автомобіля «Черрі-Тігго», державний номер НОМЕР_1, є фіктивним, оскільки оцінено автомобіль в 100 гривень та переоформлено на батька відповідача - ОСОБА_4 За таких обставин, враховуючи, що відповідач не бажає досягнути угоди з позивачкою про добровільний поділ придбаного ними у шлюбі автомобіля, ОСОБА_2 було подано до суду даний позов.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 08 серпня 2017 року уточнений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання автомобіля об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділу майна, набутого за час шлюбу, шляхом стягнення грошових коштів у сумі 166 560 гривень, як вартість 1/2 частини спільного майна колишнього подружжя - задоволено частково.

Поділено набутий за час шлюбу ОСОБА_2 і ОСОБА_3 автомобіль марки «Черрі-Тігго», державний номер НОМЕР_1, в ідеальних частках по Ѕ частки за кожним, та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 51 851,50 гривень, як вартість Ѕ частки автомобіля «Черрі-Тігго», державний номер НОМЕР_1.

В решті вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 890, 30 гривень.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2просить рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 51 851, 50 грн., як вартості спірного автомобіля - скасувати, постановити нове рішення, яким поділити спільно набуте майно колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 154 709 грн, як компенсації вартості Ѕ частини вартості автомобіля, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. А саме, на думку апелянта, суд першої інстанції припустився хибного висновку, що матеріали справи не містять доказів, за яку ціну та у якій валюті відповідач у 2010 році продав спірний автомобіль. Так, факт продажу спірного автомобіля відповідачем за 12 000 доларів США підтверджується змістом чотирьох заперечень відповідача та його представника на позов, в яких вони зазначають, що половина вартості автомобіля у розмірі 6 000 доларів США була отримана ОСОБА_2, про що є відповідна розписка. Крім того, судом не було враховано, що спірний автомобіль було відчужено ОСОБА_3 10 грудня 2010 року за 12 000 доларів США, а суд визначив розмір компенсації половини спірного майна, виходячи з його вартості у гривневому еквіваленті та момент відчуження з урахуванням середньоринкової вартості автомобіля, встановленої висновком експертного дослідження від 20 лютого 2017 року, проведеним Одеським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром. Результатом невірного застосування норм процесуального та матеріального права судом першої інстанції стало те, що різниця між розміром дійсної компенсації вартості майна та тією, що визначена оскаржуваним рішенням суду, склала 102 858 гривень що, на думку апелянта, є грубим порушенням майнових прав позивачки, оскільки на день постановлення оскаржуваного рішення суду - 08 серпня 2017 року, 6 000 доларів США по курсу НБУ складало 154 709 гривень, а судом встановлено розмір компенсації лише у розмірі 51 851, 50 гривень (т. 2, а. с. 22-23).

Не погодившись із доводами апеляційної скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 надав до апеляційного суду відзив на скаргу, у якому зазначив, що факт продажу автомобіля саме за 12 000 доларів США матеріалами справи не підтверджений. Крім того, на момент звернення із позовом до суду, спірний автомобіль був відчужений, про що ОСОБА_2 було достеменно відомо. Таким чином судом, у порушення вимог ст. 69 Сімейного кодексу України, було здійснено поділ майна (автомобілю), який не належить сторонам на праві спільної сумісної власності (т. 2, а. с. 109-113).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доказівпро продаж автомобіля «Черрі-Тігго», державний номер НОМЕР_1, що має статус майна, набутого у шлюбі, за згодою другого з подружжя, суду не надано, як і не надано доказів сплати позивачу грошової суми від половини вартості спірного автомобіля.

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 жовтня 2005 року сторони уклали шлюб, який рішенням Южного міського суду Одеської області від 21 листопада 2011 було розірвано. Рішення набрало законної сили 08 листопада 2012 року (т.1, а.с.9-11, 217-220).

В період шлюбу сторони придбали автомобіль «Черрі-Тігго», 2007 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_3, номер двигуна НОМЕР_4, за угодою купівлі-продажу від 14 жовтня 2008 року, оформленої на Товарної біржі «Регіональна універсальна товарна біржа», де покупцем виступав ОСОБА_3, а покупна ціна автомобіля зазначена 17.00 гривень (т.1, а.с.210-211).

Згідно довідки Управління Державтоінспекції ГУ МВС України в Одеській області від 18 червня 2015 року, з 23 жовтня 2008 року власником автомобіля «Черрі-Тігго», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5, виданого 30 грудня 2008 року взамін тимчасового реєстраційного талону, був ОСОБА_3

30 листопада 2010 року, за заявою ОСОБА_3 автомобіль «Черрі-Тігго», державний номер НОМЕР_1, було знято з обліку та 10 грудня 2010 року зареєстровано на ім'я ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно довідки-рахунку КІМ399991 від 10 грудня 2010 року, де ціна вартості автомобіля вказана у розмірі 100 гривень, та надано державний номер НОМЕР_1 (т.1, а.с.155, 212).

Статтею 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно ч.2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Однак, судом першої інстанції було здійснено поділ майна, яке на момент звернення до суду із позовом, не належало сторонам на праві сумісної власності, а належало ОСОБА_4

Так, в уточненій позовній заяві ОСОБА_2, визнаючи той факт, що спірний автомобіль був відчужений ОСОБА_3 у грудні 2010 року, зазначала, що продаж було здійснено без згоди позивачки.

При цьому, належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що ОСОБА_2 не лише не знала, а й не могла дізнатися про порушення своїх прав протягом трьох років - з моменту продажу автомобіля (на час знаходження сторін у справі у зареєстрованому шлюбі), і до часу звернення до суду із позовом (з огляду на презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі недоведення протилежного), - позивачем не надано.

Крім того, колегія суддів враховує, що правочин, на підставі якого спірне рухоме майно - автомобіль, був знятий з обліку та 10 грудня 2010 року зареєстрований на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_2 у встановленому законом порядку оскаржений не був, і на сьогоднішній день є чинним.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Як вже вказувалось вище, спірний автомобіль вибув із володіння сторін в період шлюбу на підставі довідки-рахунку КІМ399991 від 10 грудня 2010 року, і з 10 грудня 2010 року право власності на нього зареєстровано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Даний правочин у встановленому законом порядку не був оскаржений і є дійсним.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 5 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що спірний автомобіль був проданий за 12 000 доларів США, не заслуговують на увагу, оскільки, всупереч ст. 81 ЦПК України, матеріали справи не містять, і позивачем не надано доказів про те, що автомобіль був проданий саме за таку суму. Не надано таких доказів у суду апеляційної інстанції.

Доводи ОСОБА_3 про те, що автомобіль був проданий у 2010 році, у період знаходження сторін у шлюбі, кореспондуються із матеріалами справи, та підтверджені представником ОСОБА_2 У період 2010 року сторони перебували у шлюбі, вели спільне господарство, користувались спірним автомобілем, а доказів того, що ОСОБА_2 не була обізнана про його продаж, матеріали справи не містять.

Доводи ОСОБА_2 про те, що вона не отримала компенсацію Ѕ частини вартості автомобілю, є неспроможними, оскільки при продажу майна подружжя в період шлюбу, грошові кошти використовуються на потреби сім'ї.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що, оскільки на момент звернення ОСОБА_2 із позовом до суду про поділ майна, набутого у шлюбі, - автомобіль, який є предметом спору, належав на праві власності іншій особі, яка не приймала участі у справі, та право власності якої не було у встановленому законом порядку визнано недійсним, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для поділу між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 автомобілю марки «Черрі-Тігго», державний номер НОМЕР_1, в ідеальних частках по Ѕ частки за кожним, та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 51 851, 50 гривень, як вартість Ѕ частки спірного автомобіля.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку із чим рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08 серпня 2017 рокупідлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2- задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08 серпня 2017 року- скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, набутого у шлюбі- відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 15 березня 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

А.А. Калараш