ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/688/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Храпка В.Д., Вініченка Б.Б.

за участю секретаря Матюха В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу Комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Демчика Р.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради, третя особа: Черкаська міська рада про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради, третя особа: Черкаська міська рада про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у період з 31 жовтня 2009 року по 31 травня 2019 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

Згідно наказу від 31 травня 2019 року №100-кп позивач була звільнена з роботи за скороченням чисельності та штату працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП.

При звільненні з роботи повний розрахунок з позивачем не проведений, було нараховано але не виплачено заробітна плата, вихідна допомога при звільненні, компенсація невикористаної відпустки в сумі 19050 гривень 17 копійок.

Крім того, посилаючись на норми ст.117 КЗпП України, позивач просить стягнути з підприємства компенсацію за час затримки розрахунку починаючи з 31 травня 2019 року по день винесення рішення по справі. Вказувала, що згідно довідки відповідача від 25 червня 2019 року середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи склала 18958 гривень 17 копійок, середньоденна заробітна плата позивача склала 526 гривень 62 копійки.

Також позивач зазначає, що вказаними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, оскільки неотримання заробітної плати призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, переживання з приводу неможливості забезпечити себе та свою сім?ю.

На підставі викладеного позивач просила суд стягнути з Комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 19050 гривень 17 копійок; середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення; заподіяну моральну шкоду в розмірі 9500 гривень.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 19050 гривень 17 копійок - заборгованості по заробітній платі; 43709 гривень 46 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; 5000 гривень моральної шкоди; 1536 гривень 80 копійок понесених витрат по оплаті судового збору, а всього 69296 гривень 43 копійки.

Стягнуто з Комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради на користь держави 768 гривень 40 копійок судового збору за позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Комунальне підприємство «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради просить рішення суду змінити, ухваливши нове рішення, яким в позовних вимогах в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та моральної шкоди відмовити, а в іншій частині рішення залишити без змін. Вмотивовуючи апеляційну скаргу апелянт зазначав, що починаючи з 20 травня 2019 року ним не надаються послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, а також фактично припинено здійснення господарської діяльності, що спричинило відсутність фінансових надходжень на рахунки підприємства, на підставі чого порушення вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України з боку відповідача відбулось не з його вини. Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції було прийнято до уваги надану позивачем довідку про розрахунок середнього заробітку, яка містить суперечливу та недостовірну інформацію. Крім того, вказує, що позивачем жодним чином не було обґрунтовано вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи із наступного.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими та підлягають до стягнення з відповідача, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, то суд враховуючи вимоги розумності та справедливості, характер порушених прав позивача, ступінь моральних страждань вважав за можливе задовольнити їх частково в розмірі 5000 гривень.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 у період часу з 31 жовтня 2009 року по 31 травня 2019 року працювала у Комунального підприємстві «Придніпровська служба утримання будинків», що підтверджується записами у її трудовій книжці (а.с.5).

Наказом №100-к від 31 травня 2019 року позивач була звільнена з підприємства за скороченням чисельності та штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України.

За період роботи позивача їй нараховувалась заробітна плата.

Згідно довідки КП «Придніпровська СУБ» Черкаської міської ради від 25 червня 2019 року за № 1537 сума заборгованості по заробітній платі позивача становить 19050 гривень 17 копійок (а.с. 9).

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У відповідності до вимог статей 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства.

Суд першої інстанції встановлюючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні правильно виходив з того, що згідно довідки №ПСК 00194 від 30 травня 2019 року КП «Придніпровська СУБ» середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 526 гривень 62 копійки (а.с.10). Позивач була звільнена з роботи 31 травня 2019 року, отже кількість робочих днів в період з 31 травня 2019 року по 27 вересня 2019 року (дата ухвалення рішення) складає 83 робочих дня. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні позивача складає 43709 гривень 46 копійок (526,62 грн./день х 83 робочих дня).

Такий порядок розрахунку застосовує і Верховний Суд. (постанова від 1 серпня 2019 року справа №643/11664/16-ц.

Посилаючись на неправильний розрахунок середнього заробітку, апелянт свого розрахунку не надав, при цьому зазначає про недостовірну інформацію зазначену в довідці яку сам же і склав.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо того, що на даний час підприємство фактично припинило здійснення господарської діяльності і, як наслідок відсутність фінансових надходжень на рахунки підприємства, а також відсутність з наведених підстав у порушенні прав позивача вини відповідача, є необґрунтованими.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

В п.13 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 Кзпп за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного

звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З урахуванням встановленого факту порушення прав позивача у сфері трудових відносин, зокрема щодо його права на своєчасне проведення розрахунку при звільненні та виплату належних при звільненні сум, які серед іншого є засобом для існування, внаслідок чого позивач вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав, відповідно до статті 237-1 КЗпП України для стягнення на її користь моральної шкоди у розмірі 5000 гривень прийшовши до висновку про достатність такої суми для компенсації моральних страждань останньої.

2 грудня 2019 року КП «Придніпровська СУБ» надіслало до суду апеляційної інстанції заяву, в якій повідомило, що 29 листопада 2019 року ОСОБА_1 було виплачено заробітну плату в повному обсязі, а тому просило врахувати вказаний факт під час розгляду апеляційної скарги.

Однак зазначений факт не може впливати рішення суду першої інстанції, оскільки його законність та обґрунтованість перевіряється на час його ухвалення, тобто в даній справі на 27 вересня 2019 року, а тому добровільне задоволення відповідачем частини позовних вимог, вже після його ухвалення не є підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Разом з тим, Пленум Верховного Суду України у п. 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року N 13 зазначив про те, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Проте судом в резолютивній частині судового рішення не вказано, що стягнуті на користь позивача грошові кошти є сумою без утримання податків, обов`язкових платежів та зборів.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , стягнувши на її користь з відповідача заборгованість по виплаті заробітної плати, середній заробіток за весь час затримки розрахунку та моральну шкоду, однак судом стягнуто заробітну плату та середній заробіток за весь час затримки розрахунку без утримання податку й інших обов`язкових платежів, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду в зазначеній частині до зміни.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради, третя особа: Черкаська міська рада про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення після слів: «19050 гривень 17 копійок - заборгованості по заробітній платі; 43709 гривень 46 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні» наступним: «з наступним утриманням податків, обов`язкових платежів та зборів».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 5 грудня 2019 року.

Судді :