ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року

м. Харків

справа № 643/6729/17

провадження № 22-ц/818/200/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних внаслідок прострочення грошового зобов'язання за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 листопада 2017 року (в складі судді Сугачової О.О.),

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних внаслідок прострочення грошового зобов'язання, в якому просив стягнути з останнього на свою користь інфляційні втрати та 3% річних в загальному розмірі 224236,04 грн., які утворились внаслідок прострочення грошового зобов'язання від 18.11.2003 року разом із судовими витратами в сумі судового збору в розмірі 2562 грн. та судового збору за забезпечення позову в сумі 320 грн.

Позов мотивований тим, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.11.2003 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь позивача за договором займу від 21.04.1999 року суму боргу на загальну суму 99035 грн. та згідно виконавчого листа відкрито виконавче провадження. Протягом більш 13 років вищевказана сума боржником не погашена, рішення суду не виконано. Тому, за період з 2003 року по 2017 року інфляційні втрати основної суми боргу складають 181877,04 грн., 35 річних за 13 років складають 42359 грн., а загалом сума боргу становить 224236,04 грн.

Представник позивача надав до суду заяву, якою просив розглянути справу за його відсутності, вимоги позову підтримує у повному обсязі і не заперечує щодо постановлення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи повідомленим про день та час розгляду справи належним чином, в тому числі через оголошення у газету «Слобідський край» при цьому, заяв про поважність своєї неявки або про слухання справи за його відсутністю не надав, тому суд зі згоди представника позивача розглядає справу у відсутності відповідача, постановляючи заочне рішення, що не суперечить вимогам статті 224 ЦПК України.

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 30 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати та 3% річних в розмірі 224236 грн., що утворились внаслідок прострочення грошового зобов'язання.

Стягнуто з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_1, судові витрати на загальну суму 2910 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю та вирішити питання розподілу судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення за відсутності доказів належного повідомлення відповідача про дату, час та місце засідання.

Апелянт вказує, що з моменту отримання 11.03.2004 року виконавчого листа позивач був обізнаний про порушення свого права, тобто починаючи із вказаної дати розпочався перебіг строку позовної давності, в межах якого ОСОБА_1 міг звернутись до суду з вимогою про захист свого права.

28 серпня 2018 року до Апеляційного суду Харківської області на вищевказану апеляційну скаргу надійшов відзив представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України та погодився з розрахунком, наданим позивачем. При цьому відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.11.2003 року з ОСОБА_2, зокрема, стягнуто на користь позивача за договором займу від 21.04.1999 року суму боргу на загальну суму 99035 грн.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12.05.2006 рішення Московського районного суду м. Харкова від 18.11.2003 року, залишено без змін.

17.11.2016 року Московським ВДВС м. Харків ГТУЮ відкрите виконавче провадження.

Такі обставини підтверджено копіями рішення Московського районного суду м. Харкова від 18.11.2003 року, ухвалою ВСУ від 12.05.2006 року, постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.11.2016 року (а.с. 6-11).

Відповідно до частин 1, 2 статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Згідно частини 2 статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;

Матеріали справи не містять даних про належне повідомлення ОСОБА_2 про дату, час і місце судового засідання, не має даних про отримання відповідачем судових повісток про виклик у судове засідання.

В своїй заяві про перегляд заочного рішення від 10 квітня 2018 року ОСОБА_2 посилався на сплив позовної давності на звернення ОСОБА_1 до суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, як на підставу скасування оскаржуваного рішення також посилався на пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності, оскільки позивач був обізнаний про порушення свого права з моменту отримання 11.03.2004 року виконавчого листа та міг звернутись до суду з вимогою про захист свого права.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Отже, враховуючи той факт, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувся без участі відповідача, не повідомленого належним чином про розгляд справи, він не міг скористатись правом на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач був вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач міг заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що той факт, що відповідач, не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Згідно статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи той факт, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.11.2003 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь позивача за договором займу від 21.04.1999 року суму боргу на загальну суму 99035 грн. та згідно виконавчого листа відкрито виконавче провадження, а позивач звернувся до суду із позовом про стягнення інфляційних витрат та 3% річних внаслідок прострочення грошового зобов'язання, 25 травня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з рішення суду.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 має грошове зобов'язання перед ОСОБА_1, що підтверджується рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.11.2003 року з ОСОБА_2, яким стягнуто на користь позивача за договором займу від 21.04.1999 року суму боргу на загальну суму 99035 грн.

Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених статтею 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При цьому передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд України у постанові від 26.04.2017 року у справі № 3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов'язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Враховуючи вищевказане, судова колегія приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат за три роки, які передували моменту звернення з позовом до суду.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 25.05.2017 року.

В судовому засіданні апеляційної інстанції сторони не заперечували, що відповідач виплатив суму за рішенням суду у травні 2017 року.

Отже, розрахунок 3% річних та інфляційних витрат становить :

травень 2014: базовий місяць

червень 2014: 99035 x 101% = 100025.35 - 99035 = 990.35

липень 2014: 99035 x 100.4% = 99431.14 - 99035 = 396.14

серпень 2014: 99035 x 100.8% = 99827.28 - 99035 = 792.28

вересень 2014: 99035 x 102.9% = 101907.01 - 99035 = 2872.02

жовтень 2014: 99035 x 102.4% = 101411.84 - 99035 = 2376.84

листопад 2014: 99035 x 101.9% = 100916.66 - 99035 = 1881.67

грудень 2014: 99035 x 103% = 102006.05 - 99035 = 2971.05

всього за 2014 рік - 12217,35

січень 2015: 99035 x 103.1% = 102105.08 - 99035 = 3070.08

лютий 2015: 99035 x 105.3% = 104283.85 - 99035 = 5248.85

березень 2015: 99035 x 110.8% = 109730.77 - 99035 = 10695.78

квітень 2015: 99035 x 114% = 112899.9 - 99035 = 13864.90

травень 2015: 99035 x 102.2% = 101213.77 - 99035 = 2178.77

червень 2015: 99035 x 100.4% = 99431.14 - 99035 = 396.14

липень 2015: не індексується, індекс інфляції не перевищує 100%

серпень 2015: не індексується, індекс інфляції не перевищує 100%

вересень 2015: 99035 x 102.3% = 101312.8 - 99035 = 2277.80

жовтень 2015: не індексується, індекс інфляції не перевищує 100%

листопад 2015: 99035 x 102% = 101015.7 - 99035 = 1980.70

грудень 2015: 99035 x 100.7% = 99728.24 - 99035 = 693.24

всього за 2015 рік - 40406.26

січень 2016: 99035 x 100.9% = 99926.31 - 99035 = 891.31

лютий 2016: не індексується, індекс інфляції не перевищує 100%

березень 2016: 99035 x 101% = 100025.35 - 99035 = 990.35

квітень 2016: 99035 x 103.5% = 102501.22 - 99035 = 3466.22

травень 2016: 99035 x 100.1% = 99134.03 - 99035 = 99.03

червень 2016: не індексується, індекс інфляції не перевищує 100%

липень 2016: не індексується, індекс інфляції не перевищує 100%

серпень 2016: не індексується, індекс інфляції не перевищує 100%

вересень 2016: 99035 x 101.8% = 100817.63 - 99035 = 1782.63

жовтень 2016: 99035 x 102.8% = 101807.98 - 99035 = 2772.98

листопад 2016: 99035 x 101.8% = 100817.63 - 99035 = 1782.63

грудень 2016: 99035 x 100.9% = 99926.31 - 99035 = 891.31

всього за 2016 рік - 12676.46

січень 2017: 99035 x 101.1% = 100124.38 - 99035 = 1089.38

лютий 2017: 99035 x 101% = 100025.35 - 99035 = 990.35

березень 2017: 99035 x 101.8% = 100817.63 - 99035 = 1782.63

квітень 2017: 99035 x 100.9% = 99926.31 - 99035 = 891.31

травень 2017: 99035 x 101.3% = 100322.45 - 99035 = 1287.45/31х25=1038.30

всього за 2017 рік - 5791,97

Всього інфляційних витрат за період з 24.05.2014 року по 24.05.2017 року складає 71092,04 гривень.

Розмір 3% річних складає 8921 гривень (99035 х (1096 (кількість днів прострочення) х 3 х : 365 : 100) .

Посилання апелянта на той факт, що судом першої інстанції помилково визначено, що його місце проживання не відоме у зв'язку з чим судом порушено правила підсудності, судова колегія до уваги не приймає, оскільки апелянтом зазначено, що він зареєстрований та постійно проживає за адресою АДРЕСА_1, отже судом першої інстанції справу розглянуто з дотриманням правил підсудності.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1188,88 гривень, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - судовий збір у розмірі 2108,22 гривень.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 листопада 2017 року- скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних внаслідок прострочення грошового зобов'язання - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати в сумі 71092,04 гривень та 3% річних в розмірі 8921 гривень, а всього 80013,04 гривень грн., що утворились внаслідок прострочення грошового зобов'язання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1188,88 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2108,22 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 січня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко