Провадження № 4-с/161/76/19
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.11.2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі : головуючого судді - Кирилюк В.Ф.

секретаря Самолюк І.М.

з участю: представника скаржника Кондратюка В.В.

державного виконавця Будь С.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку скаргу ОСОБА_1 , заінтересована особа Акціонерне товариство "ОТП Банк" на дії старшого державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будь С.Л.,-

в с т а н о в и в:

15.08.2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на дії старшого державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будь С.Л..

Скаргу мотивує тим, що в провадженні Луцького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області перебуває зведене виконавче провадження № 52384554 від 27.09.2016 року. В межах даного виконавчого провадження накладено арешт на належний йому будинок-майстерню, який розташований по АДРЕСА_1 . З отриманого від ДП «Сетам» повідомлення стало відомо, що держаним виконавцем ОСОБА_3 належний будинок та земельні ділянки передані цьому підприємству для продажу на електронних торгах за ціною 2 727 421 грн. Вказує, що 05.08.2019 року він ознайомився з матеріалами виконавчого провадження, в тому числі і з звітом про оцінку будинку-майстерні і земельних ділянок.

Однак, вважає дії державного виконавця щодо оцінки майна та передачі будинку-майстерні і земельні ділянки на реалізацію не відповідають вимогам чинного законодавства та підлягають визнанню протиправними, а оцінка скасуванню з наступних підстав:

-оцінювачем безпідставно залишено поза увагою наявність в будівлі не тільки житлового будинку, а й майстерні, яка є комерційною нерухомістю тому застосування дохідного та витратного методів для визнання ринкової вартості будівлі було обов`язковим;

-у звіті про оцінку явно занижена ринкова вартість об`єкта оцінки, як будинку-майстерні так і земельних ділянок, що порушує його права як власника майна та іпотекодавця;

-державний виконавець передавши на реалізацію будинок-майстерню та земельні ділянки для обслуговування цієї будівлі без згоди органу опіки та піклування на продаж цього будинку-майстерні допустив порушення приписів ст.. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», відповідно до якої держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна.

Покликаючись на викладенні обставини та із врахуванням заяви про доповнення підстав скарги на дії державного виконавця, просить суд:

-визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Будь С ОСОБА_4 щодо оцінки будинку-майстерні, загальною площею 354,2 кв.м., земельної ділянки, площею 0,0844 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельної ділянки площею 0,0107 га для обслуговування ювелірної майстерні, розташованих по АДРЕСА_1 ;

-передачі підприємству «Сетам» арештованого нерухомого майна (будинку-майстерні, загальною площею 354,2 кв.м., земельної ділянки, площею 0,0844 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельної ділянки площею 0,0107 га для обслуговування ювелірної майстерні, розташованих по АДРЕСА_1 ) для примусової реалізації на електронних торгах без дозволу органів опіки та піклування;

-скасувати звіт по будинку-майстерні, загальною площею 354,2 кв.м, площею 0,0844 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельної ділянки площею 0,0107 га для обслуговування ювелірної майстерні, розташованих по АДРЕСА_1 , складений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 20.03.2019 року.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_6 вимоги скарги підтримав із вказаних підстав. Просив суд, скаргу задовольнити.

Державний виконавець Будь С.Л. просив суд в задоволенні скарги відмовити із підстав вказаних у письмовому відзиві.

Представник заінтересованої особи Кузів О.І. подав суду заяву про відмову в задоволенні скарги.

Заслухавши пояснення учасників справи, оцінювача ОСОБА_7 , з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що скарга до задоволення не підлягає.

З пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що в провадженні Луцького районного відділу виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області перебуває зведене виконавче провадження №52384554 від 27.09.2016 року. В межах даного виконавчого провадження накладений арешт на будинок-майстерню, що за адресою АДРЕСА_1 ,та належить на праві приватної власті ОСОБА_1 .

Постановою державного виконавця від 28.08.2018 року призначено суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання ФОП « ОСОБА_7 » для визначення вартості вказаного нерухомого майна.

Відповідно до звіту про оцінку вартості садиби та земельних ділянок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , складеного ФОП « ОСОБА_7 » від 20.03.2019 року ринкова вартість земельної ділянки, площею 0,0844 га кадастровий номер :03:001:2150 239601 грн.; вартість земельної ділянки, площею 0,1071 га кадастровий номер :03:001:2301 30374 грн.; вартість земельних поліпшень (житлового будинку, господарсько-побутових будівель, наземних і підземних комунікацій, багаторічних насаджень) 2 475 446 грн. (а.с. 8-61).

Скаржник не згодний з вказаною оцінкою та зазначає, що при визначенні ринкової вартості вказаного об`єкту було використано лише порівняльний метод, інші методичні підходи по визначенню ринкової оцінки майна оцінювачем, а саме витратний та дохідний для визначення вартості об`єкта оцінки не застосовувалися, що стало підставою звернення до суду з вказаною скаргою.

Скаржник вказує також, що наявна в будівлі майстерня є комерційною нерухомістю, використовується для підприємницької діяльності і отримання доходу, тому застосування дохідного та витратного методів для визначеної ринкової вартості будівлі було обов`язковим.

Крім того, звіт про оцінку вартості майна є таким, що не відповідає вимогам пункту 56 Національного стандарту.

У вказаному звіті не наведено обґрунтування вибору відповідної бази оцінки, опису та аналізу зібраних і використаних вихідних даних та іншої інформації під час проведення оцінки, висновки щодо аналізу існуючого використання та найбільш ефективного використання об`єкта оцінки, виклад змісту застосованих методичних підходів, методів та оціночних процедур, а також відповідних розрахунків, за допомогою яких підготовлено висновок про вартість майна, письмову заяву оцінювача дотримання Національного стандарту оцінки майна №2 та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення.

Крім того, у звіті про оцінку явно занижена ринкова вартість об`єкта оцінки, як будинку-майстерні так і земельних ділянок, що порушує його права як власника майна та іпотекодавця.

Також в оскаржуваному звіті допущено низку методичних помилок у порівняльному підході, що вплинуло на показник вартості об`єкта та свідчать про очевидну недостовірність отриманого результату. Неможливо скласти достатньо повне уявлення про характеристику фізичного/технічного стану усіх наявних покращень земельної ділянки та її характеристик.

У звіті не вірно визначено одиночний показник вартості земельних ділянок, що призвело до допущення помилки при визначенні вартості будівель, після очищення об`єкта оцінки від земельної складової.

Також вказує, що у звіті частина елементів оцінюваної садиби не описана (альтанка, літня кухня, гараж, ворота, огорожа, невід`ємні покращення приміщення майстерні, що складаються із необхідних для виробничої діяльності інженерних мереж).

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання. У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна.

Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.

Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом. Звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні є дійсним протягом шести місяців з дня його підписання суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно.

Судом встановлено, що державним виконавцем було спрямовано боржнику повідомлення про оцінку вказаного майна (а.с. 74), яке додане боржником до матеріалів своєї скарги.

Згідно з приписами статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Законуі є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Частиною третьою статті 12 цього Закону встановлено, що акт оцінки майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, звіт про оцінку такого майна додається до акта оцінки майна.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оцінку майна, майновий прав та професійну оціночну діяльність в Україні» для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, державний виконавець із власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), а для оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.

Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах.

Даним Стандартом (пункти 50-55), зокрема, визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна.

Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442, є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.

Частиною шостою статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» унормовано, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Таким чином, оцінка нерухомого майна має здійснюватись відповідно до Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна» з урахуванням вимог Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади.

Так, згідно з приписами пункту 50 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки.

Відповідно до пункту 51 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: - укладення договору на проведення оцінки, - ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; - ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; - вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; - узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; - складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; - доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Крім того, статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки.

Отже, виходячи з наведених норм, незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний) підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього.

У своїй скарзі скаржник вказує, що не згодний з вказаним звітом, та не надає до суду доказів того, що на вказане нерухоме майно було суттєво занижену ціну.

Пунктами 15, 16 постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 «Про затвердження Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» (далі - Національний стандарт № 1) регламентовано, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, та повинні ґрунтуватись на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно.

Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів в оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки.

За відсутності достовірної інформації про ціни продажу подібного майна ринкова вартість об`єкта оцінки може визначатися на основі інформації про ціни пропонування подібного майна з урахуванням відповідних поправок, які враховують тенденції зміни ціни продажу подібного майна порівняно з ціною їх пропонування.

За наявності істотного впливу зовнішніх факторів (соціально-економічних, політичних, екологічних тощо) на ринок подібного майна, що призводить до фактичної неможливості надання аргументованого та достовірного висновку про ринкову вартість, у звіті про оцінку майна даються додаткові роз`яснення та застереження.

При цьому оцінювач має право надавати висновок про ринкову вартість об`єкта оцінки, що ґрунтується, зокрема, на інформації про попередній рівень цін на ринку подібного майна або на припущенні про відновлення стабільної ситуації на ринку.

Відповідно до статті 36 Національного стандарту № 1 оцінювач застосовує, як правило, кілька методичних підходів, що найбільше повно відповідають визначеним меті оцінки, виду вартості за наявності достовірних інформаційних джерел для її проведення.

У постанові від 12 червня 2019 року у справі № 308/12150/16-ц (провадження № 14-187цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що реалізація описаного й арештованого майна за заниженою ціною може завдати суттєвих збитків стягувачу у вигляді неотриманого доходу, а боржнику - у вигляді передачі майна на реалізацію за суттєво нижчою від ринкової вартості.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі №914/881/17 (провадження 18-18гс18) зроблено висновок, що звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.

За змістом статей 12, 33 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки та його дії стосовно реалізації своєї практичної діяльності з визначених питань, що унеможливлює здійснення судового розгляду справ у спорах про визнання такого звіту недійсним.

Отже, доказів протиправності дій державного виконавця щодо проведення у рамках виконавчого провадження оцінки нерухомого майна скаржником не надано. Разом з тим суб`єктом оціночної діяльності було проведено огляд об`єкта нерухомості, вивчені ринкові дані та зроблено відповідні розрахунки у рамках порівняльного методичного підходу, та доказів того, що скаржник звертався до суб`єкта господарювання з повідомленням більш точних даних про стан об`єктів оцінки, до суду не надано.

З матеріалів справи встановлено, що з 14.02.2012 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстровний малолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 83-89).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України Про іпотеку іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України Про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Стаття 39 Закону України Про іпотеку передбачає можливість реалізації предмета іпотеки за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України Про іпотеку реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України Про виконавче провадження, виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України Про виконавче провадження, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України Про виконавче провадження, особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

У пункті 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що згідно зі статтею 32 Цивільного кодексу України, статтею 177 Сімейного кодексу України та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з підпунктом 3.1 пункту 3 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири за участю малолітніх осіб, а також осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких правочинів.

У зв`язку з наведеним необхідно виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки), не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду про звернення стягнення, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження будинку, в якому право користування належить малолітній дитині, не потрібен. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду та проведенні прилюдних торгів.

Зазначена позиція підтверджується також судовою практикою, а саме: ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 вересня 2015 року у справі 6-39908св14; ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 8 липня 2015 року у справі №6-8741св15; ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 5 лютого 2014 року №6-45859св13; постановою Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі №761/4494/13ц; постановою Верховного Суду від 27.06.2018 року по справі №367/2506/15ц.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 450 - 451 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересована особа Акціонерне товариство "ОТП Банк" на дії старшого державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будь С.Л. - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на ухвалу суду. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст ухвали складено та підписано 18.11.2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк