Постанова

Іменем України

27 листопада 2019року

м. Київ

справа № 290/380/17

провадження № 61-31261св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.

суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру»на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 23 серпня 2017 року у складі судді Бабича С. В. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 08 листопада 2017 рокуу складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Миніч Т. І., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі - ДП «Центр державного земельного кадастру») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 з жовтня 2012 року працював на посаді техніка-землевпорядника Романівського районного відділу Житомирської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» та 31 березня 2016 року звільнений із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. При звільненні роботодавець не провів з ним повний розрахунок, внаслідок чого він звернувся до Романівського районного суду Житомирської області з позовом про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2016 року позов задоволено частково, стягнуто із ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь позивача 3 059,83 грн заборгованості із заробітної плати та 5 810,22 грн середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку. Відповідач не провів з ним остаточного розрахунку.

Позивач просив стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з 20 вересня 2016 року до 18 травня 2017 року у сумі 8 193,90 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 23 серпня 2017 року провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Центр державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 20 вересня 2016 року закрито.

Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 23 серпня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 8 144,24 грн середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21 вересня 2016 року до 18 травня 2017 року, 1 000,00 грн судових витрат на оплату правової допомоги, судовий збір у дохід держави в розмірі 640,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 18 травня 2017 року рішення суду від 26 жовтня 2016 року не виконане, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку з 21 вересня 2016 року до 18 травня 2017 року.

При ухваленні рішення суд першої інстанції керувався правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 18 січня 2017 року у справі 6-2912цс16, відповідно до якого непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені статтею 116 ЦПК України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 08 листопада 2017 року апеляційну скаргу ДП «Центр державного земельного кадастру» відхилено. Рішення Романівського районного суду Житомирської області від 23 серпня 2017 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду обґрунтовано тим, що суд першої інстанції належно оцінив докази та ухвалив рішення на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи з додержанням норм матеріального права та процесуального права.

Визначаючи розмір середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку, який підлягав стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції обґрунтовано врахував положення постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, якою затверджено порядок обчислення середньої заробітної плати.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ДП «Центр державного земельного кадастру» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 23 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 08 листопада 2017 року, просило скасувати оскаржувані рішення та закрити провадження у справі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

05 грудня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У січні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 11 червня 2019 року № 652/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

14 листопада 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, оскільки, суди не з`ясували всі обставини у справі.

Суди не врахували, що рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 до ДП «Центр державного земельного кадастру» задоволено й стягнуто на його користь заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку, яке з 08 лютого 2017 року перебуває на виконанні у Солом`янському районному відділі державної виконавчої служби м. Києва Головного територіально управління юстиції у м. Києві. 14 липня 2017 року головний державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчих дій у зв`язку із повним фактичним виконанням зазначеного рішення.

Суди безпідставно не закрили провадження у справі на підставі частини першої статті 205 ЦПК України.

У резолютивній частині рішення суд першої інстанції не зазначив період, за який стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку.

Задовольнивши цей позов, суд двічі притягнув відповідача до відповідальності за одне і те саме правопорушення, що суперечить положенням статті 61 Конституції України.

Суди не звернули уваги, що середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку не є складовою заробітної плати, тому позивач повинен був при зверненні до суду сплатити судовий збір, а суд першої інстанції, за відсутності квитанції про сплату судового збору, відповідно до статті 119 ЦПК України мав постановити ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

У суді першої інстанції представник відповідача заявляв клопотання про усунення недоліків позовної заяви щодо сплати позивачем судового збору, проте суд безпідставно відмовив у його задоволенні, що також залишено без уваги апеляційним судом.

Позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з жовтня 2012 року позивач прийнятий на посаду техніка-землевпорядника Романівського районного виробничого відділу Житомирської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру».

Відповідно до наказу від 30 березня 2016 року позивача звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 31 березня 2016 року.

Вказані обставини встановлені судовим рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2016 року і на підставі частини третьої статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Вказаним судовим рішенням частково задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на його користь 3 059,83 грн заборгованість із заробітної плати та 5 810,22 грн середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до постанови головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 14 липня 2017 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 290/777/16-ц, виданого Романівським районним судом Житомирської області 25 листопада 2016 року, закінчено у зв`язку з повним виконанням рішення суду.

ОСОБА_1 звільнений з роботи 31 березня 2016 року, заробітна плата позивача за останні відпрацьовані місяці становить 2 185,35 грн (листопад 2015 року - 671,44 грн, грудень 2015 року - 1513,91 грн). Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 49,66 грн (2 185,35 грн : 44 - кількість робочих днів у повних відпрацьованих місяцях).

Середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21 вересня 2016 року до 18 травня 2017 року (день звернення до суду) становить 8 144,24 грн (кількість робочих днів за період невиплати 164 днів х на середньоденну заробітну плату 49,66 грн).

Позивач надав квитанцію до прибуткового касового ордера від 15 травня 2017 року на суму 1 000,00 грн, яка завірена печаткою адвоката Колотюка В. Д., договір про надання послуг у цивільному процесі як представника позивача, додаткову угоду до договору про надання правової допомоги та довідку-розрахунок витрат на правову допомогу в розмірі 4 000,00 грн. Відповідно до цієї довідки адвокат Колотюк В. Д., якому позивач відповідно до квитанції сплатив 1 000,00 грн за надання правової допомоги, надав таку допомогу: вивчення нормативно-правової бази, що згідно з розрахунком становить 2 год, аналіз наданих документів - 1 год та підготовка позовної заяви - 2 год, є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання такої допомоги.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму .

Згідно з статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні останнього до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідно до правового висновку, викладено в постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-2807цс16, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки потрібно використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого непередбачено чинним законодавством.

Суди встановили такі обставини: позивач звільнений з роботи з 31 березня 2016 року на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, удень звільнення розрахунку з ним не проведено, заборгованість із заробітної плати стягнена судовими рішеннями, які набрали чинності, станом на день звернення з позовом до суду - 18 травня 2017 року рішення суду не виконане.

За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки фактичного розрахунку з позивачем відповідач не провів.

Відповідний правовий висновок щодо застосування статті 117 КЗпП України викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2019 року, справа № 552/2191/17, провадження № 14-453цс19.

Посилання в касаційній скарзі, що позивач уже звертався до суду із аналогічними вимогами, а саме з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, є рішення суду, яке набрало законної сили, а тому провадження у цій справі підлягає закриттю, є безпідставними, оскільки рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2016 року стягнуто з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2016 року до 20 вересня 2016 року, а у цій справі позивач просив стягнути середній заробіток за період з 20 вересня 2016 року до 18 травня 2017 року, після ухвалення Романівського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2016 року.

Доводи касаційної скарги про скрутний матеріальний стан підприємства у зв`язку з накладенням арешту на кошти підприємства органами державної виконавчої служби, на що посилався відповідач і в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки постанова про арешт коштів боржника винесена 15 травня 2017 року ( а. с. 99).

Оскільки фактично розрахунок із позивачем проведено 14 липня 2017 року, що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, доводи касаційної скарги про те, що кінцевою датою розрахунку сум за статтею 117 КЗпП України є 26 жовтня 2016 року є необґрунтованими.

Доводи ДП «Центр державного земельного кадастру» щодо подвійного притягнення до юридичної відповідальності не заслуговують на увагу, оскільки позивачу гарантовано право на компенсаційні виплати за час затримки розрахунку при звільненні з метою реалізації його права на оплату праці, передбачене статтею 117 КЗпП України.

Твердження відповідача про те, що на вказані правовідносини поширюється сфера дії Закону України «Про виконавче провадження» не заслуговують на увагу з огляду на правові висновки Верховного Суду України, викладені у справі № 6-2912цс16, Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08 вересня 2019 року, справа № 552/2191/17, провадження № 14-453цс19.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не стягнув із позивача судовий збір за подання позовної заяви, необхідно зазначити таке.

За змістом пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

З огляду на викладене, пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, провадження № 12-301гс18.

З матеріалів справи випливає, що звернувшись у травні 2017 року до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 судовий збір не сплатив. Разом з тим, позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Суд першої інстанції вирішив спір, розподілив судові витрати і стягнув у дохід держави з відповідача - ДП «Центр державного земельного кадастру судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Отже, доводи касаційної скарги щодо несплати позивачем судового збору є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Перевіряючи доводи касаційної скарги, які спрямовані на незгоду із судовими рішеннями у справі та власне тлумачення норм матеріального права, Верховний Суд зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи, надали належну оцінку доводам сторін та наданим доказам у справі, правильно здійснили тлумачення норм матеріального та процесуального права і застосували їх до спірних правовідносин.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховним Судом встановлено, що підстави для скасування судових рішень відсутні, доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права є необґрунтованими з огляду на викладені вище висновки та мотиви.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» залишити без задоволення.

Рішення Романівського районного суду Житомирської області від 23 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 08 листопада 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко