Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа 440/974/16-ц

провадження № 61-30178св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Управління Держгеокадастру у Бурському районі Львівської області, Утішківська сільська рада Бурського району Львівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я., від 07 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним державного акту на право приватної власності на землю.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26 жовтня 1990 року № 249 ОСОБА_3 є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . До житлового будинку належать також надвірні споруди: сарай та колодязь. Відповідач ОСОБА_2 , згідно договору купівлі-продажу від 31 липня 2008 року № 2521, став власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 . Вказувала, що при приватизації земельної ділянки з`ясовано, що ОСОБА_2 , без погодження з нею, приватизував свою земельну ділянку разом з її колодязем.

Просила суд визнати частково недійсним державний акт, виданий ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в частині надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, на якій розміщений колодязь «К» (в розмірі - 1 метр навколо колодязя для його обслуговування). Вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 05 травня 2017 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 на підставі затвердженої технічної документації, а позивач не довела порушення її права з підстав зазначених у позові та поданих до суду доказів.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 07 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 05 травня 2017 року скасоване та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯН №439679, загальною площею 0,0600 га кадастровий номер :10:005:0039, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції вказав, що при виготовленні технічної документації для приватизації земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 допущено порушення вимог земельного законодавства щодо визначення та відновлення меж земельних ділянок. Встановив, що суміжний землекористувач ОСОБА_3 не підписувала акт погодження, оскільки на той час перебувала за кордоном, про що свідчить відмітка у її закордонному паспорті. Як власник будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , нікого не уповноважувала на узгодження меж земельної ділянки із суміжним землекористувачем ОСОБА_2 .

Пославшись на висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 30 вересня 2015 року в справі № 3-553гс15, суд вказав, що належним способом захисту порушених прав позивача є визнання недійсним правовстановлюючого документу в цілому, а не в їх частині.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції є несправедливим, оскільки при ухваленні рішення не враховано, що він ніяким чином не претендує на колодязь, ним не користується. Доводи позивача щодо порушення її прав унаслідок приватизації ним земельної ділянки не відповідають дійсності, суд апеляційної інстанції не дослідив всі зібрані у справі докази.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 11 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 26 жовтня 1990 року.

До житлового будинку належать також надвірні споруди: сарай та колодязь.

З Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 серпня 2015 року № 41616892 встановлено, що колодязь зазначено під літерою «К».

ОСОБА_2 , згідно договору купівлі-продажу від 31 липня 2008 року, є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

З акта, складеного представниками Утішківської сільської ради 26 січня 2011 року щодо встановлення та узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_2 , встановлено, що підпис напроти прізвища ОСОБА_3 вчинено її чоловіком та сином.

Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯН №439679, загальною площею 0,0600 га, кадастровий номер :10:005:0039, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 видано ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

При скасуванні рішення суду першої інстанції та ухваленні нового про задоволення позову апеляційний суд зробив висновок, що позивач не довів порушення його прав оспорюваними державними актами.

Верховний Суд не погоджується із цим висновком апеляційного суду, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статті 122 цього кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

У статті 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

На виконання статті 106 ЗК України наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками.

У пункті 3.13. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками від 18 травня 2010 року № 376 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 , заявляючи вимоги про визнання частково недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 , посилалась на те, що даним державним актом порушується її право на користування своїм майном - колодязем, який частково ( в межах одного метру) перебуває на земельній ділянці, на яку ОСОБА_2 отримав державний акт за адресою: АДРЕСА_2 . Свої вимоги позивач обґрунтувала саме тим, що ОСОБА_2 отримав у власність спірну земельну ділянку без її згоди, як суміжний землекористувач, що є підставою для визнання частково недійсним спірного державного акта.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки не надання своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи законне рішення суду першої інстанції, фактично вийшов за межі позовних вимог, визнаючи державний акт в цілому недійсним, не звернув уваги на те, що судом першої інстанції з`ясовано фактичні обставини справи, надано оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права та ухвалено рішення у відповідності до вимог статті 263 ЦПК України.

Крім того, визнання державного акту частково недійсним - є неналежним способом захисту порушеного права, і позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про захист прав в інший спосіб.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

У справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно.

За таких обставин касаційну скаргу слід задовольнити, рішення Апеляційного суду Львівської області від 07 вересня 2017 року скасувати, рішення Буського районного суду Львівської області від 05 травня 2017 року залишити в силі.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Документально підтверджені судові витрати у розмірі 768,00 грн за подання касаційної скарги підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 07 вересня 2017 року скасувати.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 05 травня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б.І.Гулько Г. В. Кривцова Ю. В. Черняк