ЄУН № 336/3978/18
пр. № 2/336/240/2019
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

05 березня 2019 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І., при секретарі Скибі О.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, вказавши, що 15.05.2015 року між сторонами був укладений договір позики, за яким ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 23000 доларів США строком до 06.08.2015 року. Оскільки обовязку з повернення позики ОСОБА_2 не виконав, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 602757 гривень та судові витрати.

Ухвалою суду від 27.09.2018 року будо відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 22.01.2019 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

22.01.2019 року позивачем було заявлено клопотання про посвідчення довіреності представника позивача ОСОБА_3, яке ухвалою суду залишено без задоволення.

В судове засідання позивач не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наданих доказів, проти винесення заочного рішення суду не заперечував.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся судовою повісткою, направленою за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України.

Керуючись ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу заочно.

Будь-які інші клопотання сторонами не заявлялись, а судом не вирішувались.

При вивченні наданих доказів судом встановлено наступне.

15.05.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику у сумі 23000 доларів США, а ОСОБА_2 у свою чергу зобовязався повернути позичені кошти в строк до 06.08.2015 року, що підтверджено розпискою, копія якої додана позивачем до позовної заяви.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13. Так, як зазначено у Постанові ВСУ письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Враховуючи вищевикладене, оскільки в тексті розписки містяться як відомості про отримання грошових коштів, так і обовязок їх повернути у визначений термін, суд вважає доведеним факт укладення договору позики між сторонами та отримання коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1

За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вказує ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строк виконання зобов'язання з повернення грошових коштів визначений сторонами до 06.08.2015 року.

Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми позики.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позивач, розпорядившись своїми правами на власний розсуд, звернувся до відповідача з позовом про стягнення заборгованості за договором позики в національній валюті України - гривні. В подальшому ані предмету, ані підстав позову позивач не змінював, позовних вимог не збільшував та не зменшував.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно повідомлення НБУ 17.07.2018 року офіційний курс гривні до долару США становить 2620.6838 гривні за 100 доларів США, що є нижчим ніж курс, який існує на день розгляду справи судом (2682.7083 гривні за 100 доларів США), тому суд погоджується з розрахунком заборгованості позивача.

Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини, дослідивши докази, суд вважає, що існують законні підстави задоволення позову та стягнення суми заборгованості в національній валюті України за офіційним курсом на день звернення з позовом до суду у відповідності до заявлених позивачем вимог.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15.05.2015 року в загальній сумі 602757 (шістсот дві тисячі сімсот пятдесят сім) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 6027,57 (шість тисяч двадцять сім гривень 57 коп.).

Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаємо наступні відомості:

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, індивідуальний ідентифікаційний номер: НОМЕР_1.

Відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, індивідуальний ідентифікаційний номер: НОМЕР_2.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом двадцяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. З урахуванням положень п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України апеляційна скарга подається через суд першої інстанції.

Суддя О.І. Дацюк