Справа № 478/1195/18 Провадження № 2/478/33/2019
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

16 січня 2019 року Казанківський районний суд Миколаївської області

в складі : головуючої судді Сябренко І.П.

за участю: секретаря Поліщук С.П.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду смт. Казанка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_3до ОСОБА_2 про визнання договору оренди землі недійсним,

В с т а н о в и в:

В липні 2018 року ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору оренди землі недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 вона є власником земельної ділянки, площею 6,60 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Казанківської селищної ради Миколаївської області, яку начебто за договором оренди землі від 03.11.2009 року, зареєстрованого Казанківським сектором реєстрації Миколаївської філії Центру ДЗК за №89 від 27.10.2010 року, передала у користування ОСОБА_2 строком на 49 років. Посилаючись на те, що договір укладений без її згоди, як власника земельної ділянки та відсутність у спірному договорі таких умов, як: об'єкт оренди; строк дії договору оренди; розмір орендної плати, індексації орендної плати, форми платежу, строків, порядку її внесення; умови збереження стану об'єкта оренди; умови повернення земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, які за визначенням ст.15 Закону України «Про оренду землі» є істотними та необхідними для договорів даного виду, просила визнати недійсним договір оренди землі, укладений 03.11.2009 року між нею та ОСОБА_2, державну реєстрацію якого проведено Казанківським сектором реєстрації Миколаївської філії Центру ДЗК за №89 від 27.10.2010 року та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала заявлені вимоги і просила їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. 05.12.2018 року надав суду клопотання про розгляд справи в його відсутності та просив позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1 договір оренди землі укладений 03.11.2009 року, підписала особисто, що свідчить про узгодження між ними всіх істотні умов, передбачених Законом, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку.

Матеріалами справи встановлено, що громадянка ОСОБА_1 відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 02.11.2007 року, є власником земельної ділянки площею 6,60 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Казанківської селищної ради Миколаївської області (а.с.6).

03.11.2009 року між власником вказаної земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди землі строком на 49 років. Державну реєстрацію договору проведено Казанківським сектором реєстрації Миколаївської філії Центру ДЗК за №89 від 27.10.2010 року (а.с.30-31).

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки.

Відповідно до ч.4 ст.124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності.

За змістом ч.2 ст.792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Він підлягає державній реєстрації і після цього набирає чинності (ст.ст.14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі», в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно ст.13 Закону України «Про оренду землі» за договором оренди землі орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України).

Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» передбачена письмова форма договору оренди землі, яка передбачає його підписання сторонами (ч.2 ст.207 ЦК України).

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору.

Таким чином, вирішуючи спір про визнання договору оренди землі недійсним у зв'язку з відсутністю в ньому передбаченої частиною першою ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотної умови, застосуванню підлягає стаття 15 даного Закону в редакції, чинній на момент укладення договору оренди, а не в момент його державної реєстрації.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-162ц13 від 19.02.2014 року.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених названою статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 зазначеного Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

За умовами спірного договору орендодавець ОСОБА_1 передала орендарю ОСОБА_2 належну їй на праві власності земельну ділянку, загальною площею 6.60 га, а той, в свою чергу, зобов'язався прийняти її в строкове платне користування протягом 49 років, зі щорічною сплатою орендної плати, в обумовленому сторонами розмірі та виді.

В пунктах 1, 2, 5, 8, 9, 18, 20, 21, 26, 32, 336-40, 41, 43 спірного договору оренди землі від 03 листопада 2009 року зазначено: місце розташування земельної ділянки, її площа та нормативна грошова оцінка (п.1,2.5). Строк дії договору оренди - 49 років (п.8). Розмір орендної плати - 2000 грн., що становить 3,4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (п.9). Передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення проекту її відведення, технічної документації (п.18). Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у триденний строк після державної реєстрації договору за актом її приймання-передачі (п.20). Після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому від одержав її в оренду (п.21). На орендовану земельну ділянку не встановлено обмеження (обтяження) та інші права третіх осіб щодо використання земельної ділянки (п.26). Ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини несе орендодавець (п.32). Зміна умов договору і припинення його дії (п.36-40). За невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору (п.41). Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (п.43).

Договір підписано сторонами із зазначенням реквізитів сторін.

Обидві сторони договору оренди земельної ділянки дійшли згоди щодо його істотних умов, скріпивши 03.11.2009 року договір своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Даний договір пройшов державну реєстрацію, а тому набув чинності. Також сторонами був підписаний Акт прийому-передачі даної земельної ділянки (а.с.29). Зі змісту позовної заяви та пояснень сторін вбачається, що відповідач до теперішнього часу користується орендованою земельною ділянкою.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вимогами ст.204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним. Отже, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створенні обов'язково підлягають виконанню.

Положеннями ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, у справі про визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності у договорі оренди землі однієї з істотних умов суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв'язку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зазначена правова позиція неодноразово була викладена у постановах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 21.01.2015 року у справі №6-215цс14, від 09.12.2015 року у справі №6-849цс15.

Між тим, позивачем ОСОБА_1 не зазначено в чому полягає порушення її прав при укладенні спірного договору.

Як на одну із підстав своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилається на те, що договір оренди землі від 03.11.2009 року з відповідачем ОСОБА_2 не укладала та не підписувала.

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Таким чином, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Положеннями ст.110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України.

Зважаючи на викладене, для вирішення питання про наявність чи відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на оспорюваному договорі оренди ухвалою суду від 21.08.2018 року призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Миколаївському науково - дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України (а.с.45-46).

24.09.2018 року від експертної установи на адресу суду надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів, а саме додаткових вільних зразків почерку та експериментальних зразків почерку і підпису ОСОБА_1

Ухвалою суду від 11.10.2018 року клопотання експерта задоволено частково, оскільки позивач ОСОБА_1 не надала оригіналів документів, в яких містяться вільні зразки її підпису і почерку.

22.11.2018 року від Миколаївського науково - дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, повернуто до суду матеріали цивільної справи без виконання судово-почеркознавчої експертизи, у зв'язку з недостатністю порівняльного матеріалу, необхідного для повного і об'єктивного дослідження під час проведення судово-почеркознавчої експертизи, що унеможливлює проведення відповідного експертного дослідження (63-64).

Згідно із положеннями частин 2, 4, 5 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

На неодноразові пропозиції суду відповідно до положень вказаної вище норми, щодо призначення почеркознавчої експертизи для встановлення належності підпису в оспорюваному договорі позивач ОСОБА_1 відмовилася.

В силу ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 08.08.2017 року, ухваленого в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі, встановлено, що ОСОБА_1 передала належну їй на праві власності земельну ділянку в користування ОСОБА_2, про що свідчить договір оренди від 03 листопада 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який було зареєстровано 27 жовтня 2009 року у Казанківському секторі реєстрації Миколаївської філії центру ДЗК за №89. В рахунок орендної плати ОСОБА_1 наперед виплачено 28000 грн. Крім того, в судовому засіданні, позивач надала свідчення про те, що вона особисто підписала договір оренди землі, а тому мала можливість не погодитись з умовами договору (а.с.25-26).

За таких обставин не можна вважати, що вищевказаний договір оренди землі від 03 листопада 2009 року не відповідає волі орендодавця та вимогам закону. А відтак відсутні підстави для визнання його недійсним.

Щодо тверджень позивача ОСОБА_4 про підписання договору оренди землі від імені ОСОБА_2, який є орендарем, його матір'ю - ОСОБА_2, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами. Довіреності, посвідчені зазначеними посадовими особами, прирівнюються до нотаріально посвідчених.

Як вбачається із тексту доручення від 29 жовтня 2009 року ( а.с. 27) ОСОБА_2 уповноважує ОСОБА_5 представляти його інтереси в місцевих органах влади, Держземагенстві, громадських органах, міліції, прокуратурі, судах всіх рівнів, діяти в якості його представника, зокрема складати письмові угоди на оренду землі, збирати необхідні документи для укладення договорів оренди землі та інших цивільних договорів незаборонених цивільним законодавством України, а також має право підписувати від його імені будь-які цивільні договори.

Дане доручення посвідчено посадовою особою органу місцевого самоврядування, а саме секретарем Лагодівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області.

З урахуванням встановленого, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку, що позивачем ОСОБА_1 не надано беззаперечних доказів того, що вона не підписувала оспорюваний договір та що при його укладенні були порушені її права як орендодавця, відтак позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з розглядом справи, належить віднести на її рахунок.

Керуючись ст. ст.12, 13, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

В и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1до ОСОБА_2 про визнання договору оренди землі недійсним, - відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з розглядом справи, віднести на її рахунок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 23.01.2019 року.

Суддя