Єдиний унікальний номер справи 361/5201/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . Свій позов мотивувала тим, що відповідач є її колишнім чоловіком, після розірвання шлюбу у 2000 році залишився зареєстрованим у спірній квартирі, хоча фактично у ній не проживає, жодних витрат на її утримання не несе, комунальні та інші платежі не сплачує. Квартира належить позивачеві та третім особам на праві спільної сумісної власності, а реєстрація відповідача порушує їх права та законні інтереси власників, оскільки унеможливлює їм на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. За таких обставин позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2019 року вищезазначений позов задоволений.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, а також із неповним з`ясуванням обставин, які мають важливе значення для розгляду справи. Зокрема, висновок суду про те, що після розірвання шлюбу з 2000 року відповідач не проживав в спірній квартирі не відповідає дійсності, оскільки за період часу з 2000 року у позивача народилося четверо дітей, батьком яких є відповідач по справі; крім того, відповідач і досі проживає у спірній квартирі, а позивач проживає у спільно побудованому будинку. Також висновок суду про те, що відповідач не брав участі у витратах на квартиру та не займався її ремонтом й утриманням, є помилковим і не відповідає дійсності. Вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, де зазначила, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду - законним та обґрунтованим, яке в повному обсязі відповідає завданню цивільного судочинства. Вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не ґрунтуються на матеріалах справи, апелянт невірно розуміє зміст норм матеріального та процесуального права, що призводить до хибного уявлення про свої порушені права. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам вказане рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач вселився до спірної квартири в 1999 році як член сім`ї наймача квартири, однак в 2000 році розірвав шлюб з позивачем та виїхав з вказаної квартири в травні 2005 року. Повторно вселився ОСОБА_1 в спірну квартиру в травні 2006 року. На час такого повторного вселення відповідача в спірну квартиру, співвласниками квартири була позивач та дві доньки сторін по справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вже в ході розгляду справи, а саме 01.03.2019 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували позивачу належні їм частки в спірній квартирі, у зв`язку з чим остання стала її одноособовим власником. Оскільки у 2006 році шлюб між позивачем та відповідачем вже було розірвано, суд прийшов до висновку про те, що відповідач у 2006 році вселився в квартиру не як член сім`ї позивача. При цьому, хоча відповідач є членом сім`ї ОСОБА_3 і ОСОБА_4 як їх батько, на час закінчення розгляду справи останні передали своє право на квартиру позивачу, яка не є членом сім`ї відповідача, що веде з точки зору суду до втрати прав користування спірною квартирою відповідачем. З наведеним висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитись не може.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується самим позивачем, що відповідач ОСОБА_1 вселився до спірної квартири у 1999 році разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як чоловік та батько останніх. В 2000 році шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, а в 2005 році ОСОБА_1 був знятий з реєстрації із спірної квартири. За вказаний період квартира була набута у власність позивачем та двома доньками сторін в порядку приватизації. При цьому в 2006 році за заявою позивача відповідач був повторно зареєстрований у спірній квартирі.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що в 2005 році відповідач фактично виїхав із спірної квартири, а в 2006 році повернувся до неї, в той же час жодних доказів на підтвердження такої обставини, що позивач фактично виїжджав з квартири у вказаний період до суду представлено не було. Не визнає таких тверджень позивача і відповідач, що обумовлює необхідність їх доведення, чого, однак, в даному випадку зроблено не було. При цьому сам лише факт зняття відповідача з реєстрації в 2005 році не посвідчує того, що останній фактично виїздив із спірної квартири. Таким чином у суду були відсутні підстави для прийняття вищевказаних посилань позивача.

Не може погодитись колегія суддів апеляційного суду й з тим, що з 2000 року відповідач не є членом сім`ї позивача, відтак не має права на проживання в належній останній квартирі. Як вбачається з матеріалів справи, з моменту реєстрації розірвання шлюбу сторін у справі у них народились чотири спільні дитини. При цьому з пояснень самого позивача, вбачається, що з моменту розірвання шлюбу сторони неодноразово як припиняли фактичні шлюбні відносини, так і поновлювали їх, проживаючи при цьому фактичною сім`єю. За таких умов висновки суду про те, що відповідач у спірній квартирі проживав не як член сім`ї власника приміщення, не ґрунтується на обставинах справи.

Згідно вимог ст. 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Частиною 1 ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК Української РСР).

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Положення статті 156 ЖК Української РСР передбачають збереження права користування житлом для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником квартири за умови збереження права власності на квартиру цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Окремо звертає увагу колегія суддів апеляційного суду і на те, що на час пред`явлення позову позивач була власником лише третини спірної квартири, а рештою квартири володіли треті особи, які є рідними доньками відповідача. Лише через більше ніж пів-року з моменту подачі позову треті особи відчужили належні їм частки в квартирі позивачу, що з огляду на їх фактичні відносини з позивачем, а також час вчинення зазначеної операції, з точки зору апеляційного суду свідчить про штучний характер створення обставин, направлених на посилення позиції позивача після пред`явлення даного позову. Крім того розірвання шлюбу між учасниками судового розгляду не свідчить про втрату права користування жилим приміщенням особою, яка вселилась в спірну квартиру як член сім`ї власника такого приміщення. За таких умов колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що підстави для позбавлення ОСОБА_1 права користування спірною квартирою в даному випадку відсутні. Суд першої інстанції на вказані вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, що призвело до невірного вирішення ним позовних вимог. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню та ухвалення по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені останнім судові витратиза подання апеляційної скарги в розмірі 1057,20 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2019 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення суду.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1057,20 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько