Ухвала

Іменем України

18 січня 2019 року

м. Київ

справа № 705/4068/18

провадження № 61-424ск19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В.І., розглянув касаційну скаргу заступника прокурора Черкаської області на ухвалу Уманського міськрайонного суду від 12 жовтня 2018 року у складі судді Корман О. В. та постанову апеляційного суду Черкаської області від 06 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Бондаренка С. І., Храпка В. Д., Новікова О. М. у справі за позовом керівника Уманської місцевої прокуратури Черкаської області в інтересах держави до головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, ОСОБА_4 про скасування правового акта органу державної влади та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року керівник Уманської місцевої прокуратури Черкаської області в інтересах держави звернувся із позовом до головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, ОСОБА_4 про скасування правового акта органу державної влади та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду від 12 жовтня 2018 року позовну заяву керівника Уманської місцевої прокуратури Черкаської області в інтересах держави визнано неподаною та повернуто позивачу. Ухвала суду мотивована тим, що позивач не усунув недоліки, вказані в ухвалі від 28 вересня 2018 про залишення позовної заяви без руху.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, керівник Уманської місцевої прокуратури Черкаської області звернувся із апеляційною скаргою.

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 06 грудня 2018 року ухвалу Уманського міськрайонного суду від 12 жовтня 2018 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції застосувавши висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 697/2768/16-ц, вказав, що керівник Уманської місцевої прокуратури Черкаської області в цій справі є позивачем, при цьому, в порушення частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», докази того, що прокурор попередньо, до звернення до суду, повідомив відповідного суб'єкта владних повноважень - відсутні, хоча такий орган існує. За змістом абзацу другого частини 5 статті 56 ЦПК України, прокурор набуває статусу позивача, лише у разі відсутності органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах або відсутності в нього повноважень щодо звернення до суду. Прокурор, до звернення до суду, не дотримався встановленого законом порядку повідомлення органу, хоча на час звернення до суду існував орган уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, і такий орган мав право на звернення до суду і мав бути зазначений як позивач, а тому позовна заява прокурором подана з порушенням вимог статті 56 ЦПК України, про що було вірно зазначено судом першої інстанції, як підстава залишення поданого позову без руху, яке так і не було усунуто у визначений судом строк, тому з вказаних підстав суд правильно позовну заяву визнав не поданою і повернув позивачу.

29 грудня 2018 року заступник прокурора Черкаської області засобами поштового зв'язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Уманського міськрайонного суду від 12 жовтня 2018 року та постанову апеляційного суд Черкаської області від 06 грудня 2018 року. Посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і направити справу для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована відсутністю за вказаним позовом процесуальних повноважень визнати позивачем головне управління Держгеокадастру у Черкаській області. Суди попередніх інстанцій не звернули належної уваги на те, що у зазначеній справі прокурор, враховуючи виключність підстав для представництва, фактично звернувся із позовом на захист інтересів держави.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні висновки зроблені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 687/379/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 911/360/17.

Встановивши, що прокурором не виконана ухвала про залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано визнав неподаною і повернув позовну заяву.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Черкаської області на ухвалу Уманського міськрайонного суду від 12 жовтня 2018 року та постанову апеляційного суд Черкаської області від 06 грудня 2018 року у справі за позовом керівника Уманської місцевої прокуратури Черкаської області в інтересах держави до головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, ОСОБА_4 про скасування правового акту органу державної влади та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель