Провадження № 22-ц/812/1997/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2019 року м. Миколаїв

справа № 487/3797/18-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Богуславською О.М.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

Заводського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області

про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 16 липня 2019 року суддею Сухаревич З.М. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 26 липня 2019 року),

У С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Заводського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі Заводський ВП), Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі ГУНП) про визнання дій неправомірними, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позивач зазначав, що 15 лютого 2017 року Заводським ВП порушено кримінальне провадження, в якому він визнаний потерпілим. Для об`єктивного проведення судового слідства ним добровільно видано спец пристрій пістолет марки «ТТ-Р» та відео-реєстратор з флеш-картою вартістю 1785 грн. Оскільки слідчий Заводського ВП тривалий час не повертав належне йому майно, він був вимушений придбати новий відео-реєстратор та флеш-карту. 21 грудня 2017 року відео-реєстратор з флеш-картою були йому повернуті, але з ознаками використання, а пістолет не повернуто до цього часу.

Посилаючись на безпідставне тривале утримування посадовими особами Заводського ВП належних йому речей, що заподіяло йому матеріальну та моральну шкоду, ОСОБА_1 просив визнати дії Заводського ВП незаконними; зобов`язати повернути йому пістолет; провести експертизу спецпристрою та надати йому висновок; стягнути 1 785 грн. матеріальної шкоди та 10 000 грн. моральної шкоди з Заводського ВП; порушити кримінальну справу щодо посадових осіб Заводського ВП; зобов`язати дозвільний орган за рахунок відповідача продовжити строк дії дозволу та відшкодувати судові витрати.

Ухвалою Заводського районного суду від 2 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2018 року, залишеною в цій частині без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 серпня 2018 року, у відкритті провадження в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою цього ж суду від 4 грудня 2018 року до участі в справі як співвідповідача залучено Головне управління Державної казначейської служби України в Миколаївській (далі ГУ ДКСУ).

Представник ГУНП позов не визнав, посилаючись на те, що позивач не довів протиправність дій посадових осіб Заводського ВП (слідчого), сам факт заподіяння та розмір матеріальної та моральної шкоди, а також причинний зв`язок та вину відповідача. Позов не містить обґрунтування моральних страждань та розміру відшкодування, визначеного позивачем.

Представник ГУ ДКСУ також позов не визнав, посилаючись як на недоведеність підстав відшкодування шкоди, так і на відсутність умов відповідальності держави.

Відповідач Заводський ВП своєї позиції щодо позову суду не повідомив, представника для участі в судовому засіданні не направив.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що спірні правовідносини регулюються загальними правилами про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1166, 1167, 1174 ЦК), які передбачають доведеність протиправності дій відповідача, наявність шкоди та причинного зв`язку між ними. Оскільки позивач не довів протиправність дій слідчого Заводського ВП щодо утримання його майна, як потерпілого в ході досудового слідства, то вимоги ОСОБА_1 відшкодувати як вартість придбаного майна (відео-реєстратора, флеш-карти), так і моральної шкоди є безпідставними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт посилався на те, що довів порушення слідчим Заводського ВП норм кримінально-процесуального законодавства при розслідуванні справи, в якій він є потерпілим; обґрунтував майнову шкоду та зазначив прояви моральної шкоди, якої він зазнав від порушення його прав в ході слідства. Апеляційна скарга ОСОБА_1 також містить доводи про незаконність ухвали суду першої інстанції від 21 березня 2019 року про відмову в проведенні експертизи (дослідженні) спецпристрою ППВ марки ТТ-Р, необхідність проведення якої, на думку апелянта, випливає з обставин справи та поданих доказів.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДКСУ, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, вважав доводи апелянта не переконливими.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній та доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та громадянином ОСОБА_2 на побутовому підґрунті виник конфлікт, за наслідками якого Заводським ВП порушено кримінальне провадження за статтею 296 КК України та відомості внесено до ЄРДР за № 0000644 (а.с. 4 том 2).

ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальному провадженні (а.с.15 том 1).

Того ж дня ОСОБА_1 добровільно передав Заводському ВП спецпристрій, а також відео-реєстратор з флеш-картою, який було встановлено в автомобілі позивача та який, працюючи в автоматичному режимі, зафіксував події конфлікту (а.с.9).

Відео-реєстратор та флеш-карту вартістю 1785 грн. було придбано у серпні 2015 року (а.с.24 том 1).

У період квітня-жовтня 2017 року ОСОБА_1 звертався до Заводського ВП з заявами про повернення йому відео-реєстратора з флеш-картою (а.с.16,17 20 том 1).

В порядку статті 303 КПК дії та бездіяльність слідчого, в тому числі і щодо неповернення тимчасово вилученого майна ОСОБА_1 не оскаржував.

21 грудня 2017 року позивач отримав від слідчого Заводського ВП ці предмети разом з іншими речами, претензій не мав (а.с. 30 том І).

Звертаючись до суду за захистом майнових та немайнових прав, позивач посилався на те, що слідчий Заводського ВП порушив розумні строки проведення досудового розслідування, перешкоджав у ознайомленні з матеріалами справи, а утримуючи належне позивачу майно, не оформив огляд цих предметів, їх вилучення, тобто незаконно позбавив його, позивача, права користуватись власністю, яка не була визнана речовим доказом у кримінальній справі.

Тимчасове позбавлення права користування належними йому речами (відео-реєстратором та флеш-картою) ОСОБА_1 вважає майновою шкодою, розмір якої має визначатись вартістю. Бездіяльність, бездушшя, некомпетентність слідчого, а також зловживання ним своїми обов`язками при розслідуванні кримінальної справи призвели до душевних хвилювань, розладу сну та здоров`я, що позивач вважає моральною шкодою та оцінює її у 10 000 грн.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірні правовідносини не регулюються правилами частини 1 статті 1176 ЦК та Законом Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Ці правовідносини відповідно до частини 6 статті 1176 ЦК підпадають під дію статей 1173, 1174 ЦК щодо відповідальності органів державної влади та їх посадових і службових осіб за шкоду, завдану юридичній або фізичній особі незаконним рішенням, дією або бездіяльністю такого суб`єкту.

Такі висновки суду ґрунтуються на правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

Виходячи з загальних умов деліктної відповідальності та особливостей відповідальності спеціального суб`єкта - державного органу та його посадових та службових осіб, необхідна наявність таких обставин: протиправні дії або бездіяльність, наявність шкоди у потерпілої сторони, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і завданою шкодою.

За загальним визначенням протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону або договору, тягне порушення прав інших осіб і спричиняє шкоду .

Досліджуючи наявність цієї умови, суд першої інстанції вірно виходив з того, що діяльність слідчого органів поліції при проведенні слідчих дій у кримінальній справі регулюється нормами кримінально-процесуального законодавства, яким передбачено право учасника цього провадження, зокрема, потерпілого, на їх оскарження та порядок оскарження.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 303 КПК потерпілим на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого як неповернення тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Проте, ОСОБА_1 у передбаченому законом порядку дії або бездіяльність слідчого Заводського ВП не оскаржував.

Встановлення протиправності дій або бездіяльності слідчого в рамках кримінального провадження в порядку цивільного судочинства законом не передбачено.

Крім того, суд вважав недоведеним і факт заподіяння майнової шкоди позивачу, яку останній визначив як вартість обладнання (відео-реєстратор та флеш-карта), яке перебувало у Заводському ВП у період лютого-грудня 2017 року.

Під шкодою цивільне право розуміє зменшення або втрату певного особистого або майнового блага. Зменшення або втрата майна потерпілого тягне за собою виникнення майнової шкоди, а особистого блага немайнової шкоди.

Шкода може відшкодовуватись у вигляді відшкодування збитків або відшкодування в натурі.

Під збитками розуміють витрати, пов`язані з виправленням пошкодженого майна, а в разі неможливості виправлення його дійної вартості.

Відповідно до частини 2 статті 22 ЦК збитками, тобто грошовим виразом майнової шкоди, є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Оскільки відео-реєстратор з флеш-картою, на якій зафіксовані події 14 лютого 2017 року, добровільно передані позивачем правоохоронним органам, та були повернуті у справному стані ОСОБА_1 у грудні 2017 року, вартість цього обладнання не може вважатись збитками у розумінні статті 22 ЦК та шкодою за положеннями глави 82 ЦК.

Враховуючи, що підставою відшкодування моральної шкоди позивач зазначив порушення його права власності протиправними діями слідчого, судом не встановлено умов для відшкодування і немайнової шкоди.

Отже, основний висновок суду першої інстанції про недоведеність підстав відповідальності Заводського ВП, ГУНП, а тому і держави в особі ГУ ДКСУК, в обсязі вартості відео-реєстратора з флеш-картою як майнової шкоди та пов`язаною з цими діями моральної шкоди, відповідає обставинам справи та вимогам цивільного законодавства.

Виходячи з того, що в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції зазначені норми цивільного законодавства, наведено їх зміст, викладені висновки щодо їх застосування до відносин ОСОБА_1 з відповідачами, апеляційний суд не вбачає необхідності їх повторювати.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Більш того, відхиляючи скаргу, апеляційний суд, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»).

Посилання апелянта на те, що він зазначив конкретні порушення слідчим норм кримінально-процесуального законодавства, що були допущені у досудовому провадженні, не мають правового значення, оскільки, як зазначалось вище, встановлення протиправності дій чи бездіяльності слідчого виходить за межі цивільного судочинства.

Враховуючи, що доведеність протиправного характеру дій відповідача є однією з умов відповідальності й за моральну шкоду, наведення апелянтом причинного зв`язку між порушеннями та моральними стражданнями на рішення суду не впливають.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 містить посилання на те, що суд безпідставно відмовив йому у витребуванні з Заводського ВП іншого належного йому майна спецпристрою ПВВ марки ТТ-Р, відмовив в проведенні експертизи, та не звернув уваги на те, що розрахунок сум, які підлягають стягненню, містить вартість цього предмета.

Але ці доводи пов`язанні з невірним розумінням обсягу тих позовних вимог, за якими відкрито провадження у справі ухвалою Заводського районного суду від 2 жовтня 2018 року.

Судом відкрито провадження та розглянуті вимоги ОСОБА_1 про відшкодування 1785 грн. майнової та 10 000 грн. моральної шкоди (пункти 5,6 позовної заяви від 13 червня 2018 року, а.с.1-6 том 1).

Інших вимог майнового характеру у передбаченому законом порядку позивач не заявляв.

Враховуючи, що вимоги про зобов`язання слідчого Заводського ВП повернути спецпристрій ПВВ марки ТТ-Р не були предметом розгляду в порядку цивільного судочинства, суд обґрунтовано відмовив у призначенні експертизи цього пристрою на предмет визначення його технічного стану та вартості.

Оскільки дослідження об`єкту (спецпристрою), який не пов`язаний з об`єктом спору (відео-реєстратор) виходить за межу предмету доказування, посилання апелянта на незаконність ухвали Заводського районного суду м.Миколаєва від 21 березня 2019 року не можна вважати переконливими.

Отже, апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 5 грудня 2019 року