ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2019 року м. Одеса

справа № 1522/9693/12

провадження № 22-ц/813/5224/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів - Сєвєрової Є.С., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Сороколет Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25 липня 2012 року у складі судді Абухіна Р.Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за кредитним договором № ODXRFB10280279 від 11 січня 2007 року відповідач отримала кредит у розмірі 1 575 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 11 липня 2007 року. Банк відповідно до умов договору виконав свої зобов`язання по наданню кредитних коштів, однак відповідачем умови договору не виконуються, нею порушуються строки повернення кредиту та сплати процентів, в зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду.

Банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 22 636,94 грн. та судові витрати (а.с.1).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено (а.с.30-31).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №ODXRFB10280279 від 11 січня 2007 року у розмірі 22 636,94 грн, в тому числі: 1306,88 грн. - заборгованість за кредитом; 8 218,60 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 236,25 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 11 321,07 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; штрафи відповідно до умов кредитного договору: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1054,14 грн. - штраф (процентна складова). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в порушення умов кредитного договору, відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання з повернення кредитних коштів, у результаті чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника на користь кредитора.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2016 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 25 липня 2012 року відхилена (а.с.69).

Доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати заочне рішення суду від 25 липня 2012 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона ( ОСОБА_1 ) не була повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції. Позовна давність за вимогами позивача сплинула, проте суд не застосував наслідки спливу позовної давності. Умови надання кредиту вона не підписувала, тому відсутні підстави для стягнення неустойки (а.с.72-73).

Рух справи

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеса від 25 липня 2012 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 19 747,07 грн., в тому числі: 1 306,88 грн. - заборгованість за кредитом; 8 218,60 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 7971,34грн. - пеня; 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1 514 грн. - штраф (фіксована частина); 236,25 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом (а.с.93,94-98).

Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року скасовано рішення апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року, передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.133-139).

Верховний Суд не погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що лише за наявності заяви відповідачки про застосування строку позовної давності, поданої до суду першої інстанції до винесення рішення по справі, суд може застосовувати позовну давність.

При цьому, зазначив, що встановивши, що відповідачка не була належно повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брала участі у такому розгляді, суд апеляційної інстанції заяву відповідача про застосування позовної давності до уваги не прийняв та зробив передчасний висновок про задоволення позову.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року справа прийнята до провадження головуючого судді Колеснікова Г.Я., суддів: Сєвєрової Є.С., Сегеди С.М. (а.с.142-143).

Відзив за апеляційну скаргу не надходив.

Позиція апеляційного суду

Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи сторони в судове засідання не з`явились (а.с.160,163). Від представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутності та відсутності ОСОБА_1 (а.с.164). Відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України зазначене не перешкоджає розглядові справи у відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

За ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що 11 січня 2007 року між сторонами укладено кредитно-заставний договір № ODXRFB10280279 шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) у Приватбанку (а.с.3).

У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (далі - Умови), Тарифами складає між нею та банком кредитно-заставний договір, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

За умовами кредитного договору, зазначеними у вказаній заяві, відповідачка отримала кредит у розмірі 1 575 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,42% на місяць (5,04 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 47,25 грн., з кінцевим терміном повернення 11 липня 2007 року. Встановлений порядок погашення заборгованості: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 1 по 5 число кожного місяця, щомісячний платіж складає 313,68 грн. При порушенні відповідачем зобов`язань із погашення кредиту, вона сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 129,96 % на рік, які розраховуються від суми залишку заборгованості за кредитом (а.с.3 зворот).

До зазначеного договору банк додав Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) а.с.4-7.

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання по наданню кредитних коштів відповідачу виконав. Однак, ОСОБА_1 не виконала зобов`язання по поверненню суми отриманого кредиту та оплати відповідної плати за користування кредитом, чим порушила умови кредитного договору.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідачки за вказаним кредитним договором станом на 09 лютого 2012 року становить 22 636,94 грн. і складається із:

-заборгованості за тілом кредиту - 1 306,88 грн.;

-заборгованості за процентами за користування кредитними коштами - 8 218,60 грн.;

-заборгованості по комісії за користування кредитом - 236,25 грн.;

-пені за несвоєчасне виконання умов договору - 11 321,07 грн.;

-штрафу (фіксована частина)- 500 грн.;

-штрафу (процентна складова) - 2 229,77 грн. (а.с.2).

Щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування

Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 6 місяців - по 11 липня 2007 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 11 липня 2007 року (включно) відповідачка мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 5 числа кожного місяця. Починаючи з 12 липня 2007 року, відповідачка мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

З огляду на вказане нарахування банком відсотків за вказаним кредитним договором після 11 липня 2007 року є незаконним.

Згідно наданого банком розрахунку станом на 12 липня 2007 року заборгованість за відсотками відповідачки перед банком склала 323,23 грн. Зазначена сума процентів нарахована в межах строку кредитування, тому є обґрунтованою.

Щодо нарахування та стягнення неустойки

За розрахунком банку відповідачці нараховано станом на 09 лютого 2012 року неустойку за неналежне виконання умов кредитного договору, а саме:

-пеня - 11 321,07 грн.;

-штраф (фіксована частина)- 500 грн.;

-штраф (процентна складова) - 2 229,77 грн. (а.с.2).

Разом з тим, заява позичальника від 11 січня 2007 року, що підписана сторонами, не містить будь-яких умов договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги на неустойку, послався на Умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Колегія суддів прийшла до висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч.4 ст. 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи в суді першої інстанцій), доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII (ч.6 ст.81).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови, що містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11 січня 2007 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

У зв`язку з викладеним позовні вимоги про стягнення неустойки (пені та штрафів) не ґрунтуються на законі.

Щодо строків позовної давності

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц.

З матеріалів справи вбачається, що справа розглянута у заочному порядку. Суд першої інстанції направляв відповідачці ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви, які повернулись до суду з відміткою про вибуття адресата (а.с.22-23).

Про слухання справи на 25 липня 2012 року суд повідомляв відповідачку судовою повісткою за адресою місця її реєстрації: АДРЕСА_1 (а.с.15,25,27). Однак, на конверті, в якому була направлена повістка, зазначена адреса: АДРЕСА_1 , тому зазначена кореспонденція повернулась до суду не врученою з відміткою «Неповна адреса» (а.с.26)

Отже, відповідачка не була належно повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брала участі у такому розгляді. ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, заявила про застосування позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення суду, яка ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 04 жовтня 2016 року відхилена (а.с.37,69).

З урахуванням наведеного зазначене є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідачки про застосування позовної давності.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч.5 ст.261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц.

З огляду на наведене та враховуючи, що за умовами кредитного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися частинами щомісячно з 1 по 5 число до 11 липня 2007 року включно, право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення терміну внесення чергового платежу.

Судом встановлено, що останній платіж ОСОБА_1 було здійснено 05 лютого 2007 року (а.с.2). Черговий платіж до 5 березня 2007 року та всі наступні платежі вона не здійснювала.

Перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч.5 ст.261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Не отримавши черговий платіж 5 березня 2007 року, банк дізнався про порушення свого права, тому з 6 березня 2007 року починається строк позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором за кожним таким черговим платежем.

З позовом до суду банк звернувся 24 квітня 2012 року, тобто поза межами строку позовної давності щодо кожного чергового платежу з 05 березня 2007 року та повернення кредиту в повному обсязі (а.с.1).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Наявні в матеріалах справи Умови надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) містять п.5.5, який передбачає, що термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором встановлюється сторонами тривалістю в п`ять років (а.с.4-7).

Разом з тим, зазначені Умови не містять підпису відповідачки.

При цьому не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що Умови надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) банком не змінювалися і на час укладення кредитного договору саме ці Умови розуміла відповідачка, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника.

У заяві позичальника від 11 січня 2007 року посилання на домовленість сторін щодо збільшення строку давності відсутнє. Відсутній і окремий договір про збільшення строку давності.

З огляду на те, що Умови, які знаходяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки, у заяві позичальника відсутнє посилання на збільшення строку давності, а тому відсутні підстави вважати, що сторони збільшили позовну давність за вимогами про стягнення кредитної заборгованості до п`яти років. Договору про збільшення позовної давності сторони не укладали.

Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що ПАТ КБ «Приватбанк» пропустило, передбачений ст.257 ЦК України, трирічний строк давності звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 , про застосування якого просила відповідачка у справі.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 202/26885/13-ц.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів прийшла до висновку, що вимоги банку про стягнення заборгованості, яка виникла станом на 12 липня 2007 року у розмірі 1 866,36 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 1 306,88 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитними коштами - 323,23 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 236,25 грн., є обґрунтованими, але задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків якого заявлено відповідачкою у справі.

Позовні вимоги банку про стягнення неустойки та заборгованості за кредитом, що нараховані в період з 13 липня 2007 року по 09 лютого 2012 року не ґрунтуються на законі, тому у їх задоволенні слід відмовити за необґрунтованістю.

Таким чином, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25 липня 2012 року скасувати, у задоволенні позову банку відмовити.

Керуючись ст.ст.374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25 липня 2012 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 листопада 2019 року.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я. Колесніков