У Х В А Л А

04 листопада2019 року

м. Київ

Справа № 552/4405/14

Провадження № 14-620цс19

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Лященко Н. П.,

суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності, повернення майна з чужого незаконного володіння

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» (далі - ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит»), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просила: визнати недійсними договір комісії від 19 червня 2013 року № 5684/1364, укладений між ОСОБА_5 та ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит», та договір купівлі-продажу від 19 червня 2013 року, укладений між ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» та ОСОБА_2 ; скасувати державну реєстрацію транспортного засобу - автомобіля марки «Кіа Rio 1,6 EX», витребувати вказаний автомобіль у ОСОБА_2 та передати їй.

Позов мотивувала тим, що вона з 23 жовтня 1999 року по 01 лютого 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 . За час шлюбу вони придбали автомобіль марки «Кіа Rio 1,6 EX», який був зареєстрований на її чоловіка. Після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона дізналася, що вказаний автомобіль був переданий її чоловіком згідно з договором комісії від 19 червня 2013 року № 5684/1364 ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит», яке того ж дня продало його ОСОБА_2 . Посилаючись на те, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а покійний ОСОБА_6 відчужив його без її письмової згоди, ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2015 року, доповненим додатковим рішенням цього ж суду від 06 серпня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 06 жовтня 2015 року апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Шестакова О. В. задоволено частково. Скасовано рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2015 року та додаткове рішення Київського районного суду Полтавської області від 06 червня 2015 року та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано автомобіль марки «КІА Rio 1,6 EX», 2013 року випуску спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , встановивши, що частка кожного із них у праві власності становить 1/2 частину вказаного автомобіля. Визнано недійсним договір комісії від 19 червня 2013 року № 5664/1364, укладений між ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» та ОСОБА_6 щодо автомобіля «КІА Rio», 2013 року випуску.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 19 червня 2013 року № 5664/1364, укладений між ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» та ОСОБА_2 щодо автомобіля «КІА Rio», 2013 року випуску. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06 жовтня 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 05 липня 2017 року (справа № 6-1743цс16) заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06 жовтня 2015 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Шестакова О. В. відхилено. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2015 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 серпня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що автомобіль «КІА Rio 1,6 EX», 2013 року випуску, був придбаний подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у період їх повторного перебування у шлюбі, за ціною 141 600,0 грн, який було зареєстровано на ім`я ОСОБА_6 , а тому є їх спільним сумісним майном, частки у праві володіння на який згідно з вимогами Сімейного кодексу України (далі - СК України) є рівними. Жодних вимог про те, що вказаний автомобіль є особистою власністю ОСОБА_6 сторони не заявляли.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Додатково перевіряючи доводи сторін в зазначеній частині, суд апеляційної інстанції, врахувавши та надавши оцінку поясненням сторін, вважав, що відсутні підстави для висновку про те, що при укладенні оспорюваних правочинів, ОСОБА_2 , як добросовісний набувач, знав чи повинен був знати про той факт, що інший з подружжя не давав згоду на відчуження майна.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б вказували на недобросовісність дій відповідача ОСОБА_2 , який є покупцем спірного автомобіля за договором купівлі-продажу, укладеним 19 червня 2013 року з ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім Фаворит», то суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного автомобіля, а висновки районного суду про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та витребування автомобіля є правильними.

Вирішуючи питання щодо правомірності додаткового рішення, суд виходив з того, що представником позивача надано необхідні розрахунки у підтвердження витрат позивача ОСОБА_1 на отримання правової допомоги. Вони є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що працівник ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит», оглядаючи паспорт комітента ОСОБА_6 , встановлюючи його особу та копіюючи сторінки його паспорту, не могла не побачити того, що ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі як на момент придбання автомобіля, так і на момент укладення вказаного договору комісії від 19 червня 2013 року. Тому працівник ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» при укладанні договору комісії, як і ОСОБА_6 , також діяла недобросовісно. Відповідач ОСОБА_2 знав, що набув спірний автомобіль незаконно (без згоди іншого співвласника майна), тобто він не є добросовісним набувачем цього майна.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 у якому він просив залишити вказану касаційну скаргу без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справа надійшла до Касаційного цивільного Суду у складі Верховного Суду.

23 вересня 2019 року Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності, повернення майна з чужого незаконного володіння призначив до судового розгляду.

02 жовтня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року (справа № 6-1743цс16), оскільки він суперечать висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Касаційний цивільний суд ухвалу мотивував тим, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , керувався правовим висновком, викладеним у цій справі Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року (справа № 6-1743цс16) відповідно до якого укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Наведене не узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у якому Верховний Суд відійшов від правового висновку, викладеного у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16.

Вивчивши матеріали касаційної скарги, мотиви на підставі яких постановлено ухвалу Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року, Велика Палата Верховного Суду не знаходить підстав для прийняття справи до свого розгляду з огляду на таке.

У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду вже висловила правову позицію щодо застосування норм статей 3, 215, 369 ЦК України, статті 65 СК України. Також сформулювала свою позицію щодо застосування принципу добросовісності до подібних правовідносин.

Постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-1743цс16, від висновків якої має намір відступити колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, містить правову позицію аналогічну викладеним у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 тим, від яких Велика Палата Верховного Суду відступила 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини шостої статті 404 ЦПК України Велика Палата Верховного Суду повертає справу відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, якщо дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

Керуючись статтею 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Повернути справу запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності, повернення майна з чужого незаконного володіння повернути на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н. П. Лященко
Судді: Н. О. Антонюк О. Р. Кібенко
Т. О. Анцупова В. С. Князєв
С. В. Бакуліна Л. М. Лобойко
В. В. Британчук О. Б. Прокопенко
Ю. Л. Власов Л. І. Рогач
М. І. Гриців О. М. Ситнік
Д. А. Гудима О. С. Ткачук
В. І. Данішевська В. Ю. Уркевич
Ж. М. Єленіна О. Г. Яновська