Дата документу 25.11.2019 Справа № 334/1522/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/1522/17 Головуючий у 1-й інстанції: Гнатюк О.М.
провадження № 22-ц/807/2619/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Кухаря С.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Запорізький кабельний завод» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини доходу та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом (з урахуванням уточненої позовної заяви) до ПАТ «Запорізький кабельний завод» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини доходу та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову позивач вказала, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2015 року був частково задоволений її позов до ПАТ «Запорізькій кабельний завод»: визнано її звільнення з роботи незаконним, поновлено її на роботі, стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15399,84 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди - 2000 грн.; в частині поновлення на роботі суд допустив негайне виконання у відповідності до вимог статті 367 ЦПК України.

На виконання постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя № 48055723 від 10.07.2015р. відповідачем було прийнято наказ № 140 від 05.08.2015р., яким поновлено її на посаді електромонтера станційного обладнання телефонного зв`язку у відділі інформаційних технологій з 15 січня 2015 року. У зв`язку із цим було видано наказ про прийняття її на роботу № 39 від 07.08.2015р. Після проходження медичного огляду, який передбачено наказом № 118 від 07.08.2015р., її було допущено до роботи 13.08.2015р. У серпні - вересні 2015р. вона використала відпустку та з 27.10.2015р. по 16.11.2015р. знаходилась на лікарняному.

Втім, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив зазначене рішення в апеляційному порядку.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02.11.2015р. апеляційну скаргу ПАТ «Запорізький кабельний завод» було задоволено, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2015р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено. Після рішення суду апеляційної інстанції 02.11.2015р. її було звільнено з роботи.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08.06.2016р. було частково задоволено подану нею касаційну скаргу, рішення апеляційного суду від 02.11.2015р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 29.09.2016р. апеляційну скаргу відповідача відхилено, а рішення суду першої інстанції від 06.07.2015р. залишено в силі.

07 жовтня 2016р. відповідачем рішення суду щодо поновлення її на роботі виконано з обов`язковою процедурою медичного огляду із збереженням заробітної плати у період з 10.10.2016р. по 17.10.2016р. Тобто фактично її було допущено до роботи 17.10.2016р. В листопаді 2016р. відповідачем їй сплачена сума в розмірі 12875 грн., до складу якої увійшли середній заробіток за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків та обов`язкових платежів, та сума моральної шкоди - 2000 грн.

Враховуючи, що при прийнятті ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 29.09.2016р. не вирішувалось питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за подальший період, позивач просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Як встановлено рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2015р., її середньоденний заробіток складає 138,74 грн. У періоді вимушеного прогулу з 02.11.2015р. по 07.10.2016р. кількість робочих днів становить 230 без врахування святкових та релігійних свят та переносів. Тому загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за зазначений період складає 31910,20 (138,74 грн. х 230 робочих днів).

Загальний приріст індексу споживчих цін за період, починаючи з грудня 2015р. по вересень 2016р. становить 7,7 % (1,007x1,009x1,010x1,031х,018x100 -100). Тому компенсація втрати її доходу, яким є заробітна плата, складає 2457,08 грн. (31910,20 грн. х 7,7 / 100).

Позивач також посилається на те, що із-за відсутності нарахувань, сплати та належних відрахувань із середнього заробітку за період з 02.11.2015р. та по день фактичного поновлення на роботі було порушено її право на отримання належних страхових виплат у зв`язку із втратою працездатності за лікарняним з 09.11.2016р., який було оплачено у меншому розмірі, ніж передбачено постановою КМУ № 1266 від 26.09.2001р. ( в ред. від 26.06.2015 року), якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, а саме: виходячи із стажу її роботи на підприємстві відповідача, починаючи з 2000 року, що повинно складати 100% цих виплат. Тому просила

зобов`язати відповідача здійснити перерахунок сплачених перших п`яти днів за лікарняним з 09.11.2016р.

З урахуванням викладеного, позивач просила стягнути з відповідача на її користь: середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2015р. по 07.10.2016р. (час фактичного поновлення на роботі) в розмірі 31910,20 грн., компенсацію за втрату доходу за період з 02.11.2015 р. по 07.10.2016р. в розмірі 2457,08 грн., зобов`язати відповідача здійснити перерахунок сплачених перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за лікарняним з 09.11.2016р. за рахунок коштів підприємства, виходячи з нарахованої заробітної плати, з якої сплачуються страхові внески, що дорівнюється 100 відсоткам її окладу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Запорізький кабельний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.11.2015р. по 06.10.2016р. в розмірі

30800,28 грн., з відрахуванням суми обов`язкових платежів та зборів.

Стягнуто з ПАТ «Запорізький кабельний завод», на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Частково не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість висновків суду щодо відсутності у неї права на компенсацію втрати частини доходу, що сталося у зв`язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходу в розмірі 2457,08 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити.

Відповідача, отримавши 19.07.2019р. копію апеляційної скарги, відзиву на неї не надав, що не є перешкодою у відповідності до положень ч. 3 статті 360 ЦПК України для апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч.1 п.2 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Судом встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2015 року у справі за позов ОСОБА_1 до ПАТ «Запорізькій кабельний завод», за участю третьої особи - ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу та відшкодування збитків, позов було задоволено частково. Суд визнав звільнення ОСОБА_1 з роботи незаконним, поновив позивача на роботі, стягнув на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15399,84 грн. та 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті позовні вимоги залишені без задоволення. В частині поновлення позивача на роботі суд допустив негайне виконання у відповідності до вимог статті 367 ЦПК України (а.с. 6-10).

На виконання постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя ВП № 48055723 від 10.07.2015р. за виконавчим листом № 337/825/15-ц, виданим 07.07.2015р. Хортицьким районним судом м. Запоріжжя, відповідачем поновлено ОСОБА_1 на посаді електромонтера станційного обладнання телефонного зв`язку у відділі інформаційних технологій, про що було прийнято наказ № 140 «Про виконання судового рішення» від 05.08.2015р. (а.с. 45).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Позивач вважається такою, що приступила до роботи 07.08.2015р., що підтверджується табелем обліку робочого часу (а.с. 47).

Але, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив зазначене рішення в апеляційному порядку.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02.11.2015р. апеляційну скаргу ПАТ «Запорізький кабельний завод» було задоволено, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2015р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні заявлених позовних вимог.

10.11.2015р. на підставі рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02.11.2015р. ОСОБА_1 була звільнена з роботи наказом ПАТ «Запорізький кабельний завод» № 251 «Про виконання судового рішення» (а.с. 46).

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08.06.2016р. було частково задоволено подану позивачем касаційну скаргу, рішення апеляційного суду від 02.11.2015р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29.09.2016р. апеляційну скаргу відповідача відхилено, а рішення суду першої інстанції від 06.07.2015р. залишено в силі (а.с. 11-14).

Наказом № 205 «Про виконання судового рішення» від 07.10.2016р. ОСОБА_1 поновлено на роботі в ПАТ «Запорізький кабельний завод». Наказом № 146 від 07.10.2016р. ОСОБА_1 було направлено на обов`язковий медичний огляд з оплатою середнього заробітку за час його проходження у період з 10.10.2016р. по 17.10.2016р. (а.с. 17).

Згідно з табелем обліку робочого часу 07, 10, 11, 12, 13 жовтня 2016р. обліковані як проходження медичної комісії (а.с. 51). З розрахункового листка за жовтень 2016р. вбачається, що ОСОБА_1 оплачені 5 днів проходження медичного огляду (а.с. 81).

З 17.10.2016р. до 02.11.2016р. ОСОБА_1 перебувала у щорічній відпустці, що підтверджується наказом про надання відпустки від 17.10.2016р. (а.с. 62).

В листопаді 2016р. позивачу сплачена сума в розмірі 12 875 грн., до складу якої увійшли: середній заробіток за час вимушеного прогулу за мінусом місячного середнього заробітку, який їй було сплачено ще в серпні 2015р., з відрахуванням податків та обов`язкових платежів, та сума моральної шкоди - 2000 грн.

В цьому позові позивач просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за наступний період, який виник у зв`язку із скасуванням рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02.11.2015р. рішення суду першої інстанції про її поновлення на роботі, яке в подальшому скасовано касаційним судом. Період вимушеного прогулу визначає з дати постановлення рішення апеляційного суду 02.11.2015р. та її звільнення з цієї дати з роботи по день її наступного поновлення на роботі 07.10.2016р. на підставі рішення суду першої інстанції, яке набрало законної сили 29.09.2016р. після відхилення скарги відповідача при новому апеляційному розгляді. Визначає 230 робочих днів вимушеного прогулу, за який розраховує суму середнього заробітку у розмірі 31910,20 грн.

Судом частково задоволені ці вимоги, оскільки суд визначив період вимушеного прогулу з 11.11.2015р. по 06.10.2016р., у якому обраховується 222 робочі дні, а тому стягнув відповідну цьому періоду суму середнього заробітку у розмір 30 800,28 грн.

Рішення суду в цій частині сторонами у справі не оскаржено.

У вимогах позивача про покладення обов`язку на роботодавця здійснити перерахунок сплачених перших п`яти днів тимчасової непрацездатності з 09.11.2016р. суд відмовив з підстав їх необґрунтованості, оскільки визнав, що відповідачем ці нарахування були проведені з дотриманням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою КМУ № 1266 від 26.09.2001р.

Рішення суду позивачем щодо відмови у вказаній позовній вимозі також не оскаржується.

Наступною вимогою позивач висувала до роботодавця проведення їй компенсації втрати частини доходу, та просила суд стягнути визначений нею розмір компенсації з відповідача.

При цьому, у позовних заявах ОСОБА_1 посилається на вимоги статті 95 КЗпП, якою передбачена індексація заробітної плати.

Так, частиною 5 ст. 95 передбачено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Проте, надаючи розрахунок цієї складової її позовних вимог, яку вона визначає як компенсацію втрати частини доходу, позивач визначає загальний приріст індексу споживчих цін за період з грудня 2015р. по вересень 2016р., який помножує на весь загальний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не посилаючись при цьому на жоден нормативний акт, у відповідності до якого цей розрахунок здійснюється.

При вирішенні вказаних позовних вимог судом застосовані приписи ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ 17.07.2003р. № 1078, Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою КМУ від 20 грудня 1997р. № 1427.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині, суд зазначив, що згідно з п. 3 Порядку № 1078 середній заробіток за час вимушеного прогулу не є об`єктом індексації. Також суд вказував, що Положенням № 1427 передбачена компенсація працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, але поняття «середнього заробітку за час вимушеного прогулу» не є тотожним із поняттям «заробітної плати» у розумінні цього нормативного акту. Крім того, суд вказував, що виплати, які підлягають індексації та компенсації, мають носити постійний характер, в той час як стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за рішенням суду є юридичним фактом, який носить разовий характер,

В апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що судом порушено норми матеріального права, оскільки нею позовні вимоги про індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу за положеннями Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ 17.07.2003р. № 1078, який було застосовано судом, не заявлялись, а її вимогами заявлені як стягнення компенсації за втрату доходів, розмір яких визначено в сумі 2457,08 грн. При цьому, знову не посилається на будь-який нормативний акт.

Дослідивши вказані доводи скарги, колегія дійшла наступних висновків.

Відносини, які пов`язані з індексацією заробітної плати, регулюються ст.. 33 ЗУ «Про оплату праці», Законом "Про індексацію грошових доходів населення" і Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ від 17.07.2003р. за № 1078.

В той час як відносини щодо компенсації втрати частини доходу унормовані ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати», «Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою КМУ від 20 грудня 1997р. № 1427, «Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що суд не визначився із правовою природою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який по суті є заробітної платою, що призвело до неправильного вирішення її вимог, а саме щодо відсутності підстав для нарахування компенсації на цей вид її доходу у зв`язку з втратою його частини.

Перевіривши вказані ствердження, колегія встановила наступне.

Статтею 3 ЗУ «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, яка склада-

ється з основної, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Положення цієї норми не містять окремого зазначення про середній заробіток за час вимушеного прогулу, який стягується рішенням суду на користь працівника у відповідності до статті 235 КЗпП.

Між тим, апелянт проводить ретельний аналіз інших нормативних актів, які, на її думку, вказуються на належність середнього заробітку за час вимушеного прогулу до основної заробітної плати.

Так, приписами п. 2 ч. 2 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом ч. 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, є сума, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована. Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду середню заробітну плату за вимушений прогул.

Отже, базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду середню заробітну плату за вимушений прогул, є сума, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована.

Таким чином, юридична особа (боржник) є податковим агентом щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору, єдиного внеску з доходу у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час вимушеного прогулу.

У такому разі позивач вважає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу є нічим іншим, як виплатою заробітної плати працівнику, який через незалежні від нього обставини не міг здійснювати свої посадові обов`язки.

Заробітну плату загалом необхідно розглядати як виплату за звичних (ординарних) умов, коли працівник і працедавець дотримуються положень трудового договору та трудового законодавства. Натомість, якщо аналізується ситуацію про вимушений прогул, то виплати за період його існування за своєю правовою природою є неотриманою заробітною платою не з вини працівника. Таким чином, можна зробити висновок, що це та ж заробітна плата, але отримана за специфічних (екстраординарних) умов.

Важливою ознакою, яка підтверджує опосередковано те, що виплата за вимушений прогул є заробітною платою, є той факт, що вона обчислюється саме у прив`язці до часу такого стану працівника, коли він вимушений був (не з його вини) не виконувати свою трудову функцію.

Між тим, вказане ототожнення не є безумовною підставою для стягнення з роботодавця на користь працівника компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою її виплати, нарахованої на середній заробіток за час вимушеного прогулу, з огляду на таке.

Так, при нарахуванні компенсації за затримку виплати заробітної плати роботодавцем у цих правовідносинах слід керуватися Законом № 2050 і Порядком № 159 (для виплат, нарахованих з 01.01.2001 р.).

Відповідно до п.п. 1, 2 вказаного Порядку його дія поширюється на підприємства, установи та організації усіх форм власності і господарювання та застосовується в усіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи); компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року,

У відповідності до пункту 3 вказаного Порядку № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалі-дам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі

часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на

виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);

стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

З огляду на вище наведений зміст пункту 3 Порядку, ним передбачена компенсація лише тих доходів, які носять постійний характер, зокрема, лише тієї заробітної плати, яку нараховано або яку не нараховано, але на яку має право працівник у певному місяці. В такому разі згідно з пунктом 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нара-хованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Але позивачу не нараховувалась заробітна плата у період з 02.11.2015р. по 06.10.2016р. у зв`язку з тим, що вона не працювала, оскільки рішенням апеляційного суду, яке набрало законної сили, було визнано законним її звільнення з роботи. Та право на середній заробіток за час вимушеного прогулу за вказаний період виникло у позивача тільки з 29.09.2016р., з моменту набрання законної сили рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2015р., яким її поновлено на роботі.

Тому, не зважаючи на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу фактично прирівнюється за ознаками його оподаткування, відрахування з нього соціального внеску та інших обов`язкових платежів до заробітної плати, він не є об`єктом компенсації втрати частини доходу, оскільки підставою для його виплати є не фактичне виконання працівником трудових функцій, а рішення суду.

Так, касаційний суд у постанові від 25.07.2018р. у справі № 552/3404/17 роз`яснив, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, а положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі постановлення рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати.

Отже, суд правильно визнав, що у такому разі трудові відносини між сторонами переведені у площину виникнення підстав для виплати середнього заробітку не як зарплати, яка нараховується щомісячно або не нарахована працівнику, який фактично працював, а на підставі юридичного факту - судового рішення. Та одночасно така виплата носить разовий характер, оскільки стягується єдиною компенсаційною сумою, яку роботодавець і має погасити як одноразовий платіж на підставі рішення суду.

Відтак, підстав для нарахування та стягнення компенсації за втрату доходу на всю суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія не вбачає.

Між тим, доводи про те, що судом неправильно обрані норми матеріального права, якими він керувався при вирішенні вимог щодо компенсації, дещо знайшли своє підтвердження при дослідженні вищевказаних обставин.

Так. суд послався на наступні нормативні акти при вирішенні цієї позовної вимоги: статтю 34 ЗУ «Про оплату праці», Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ 17.07.2003р. № 1078, Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою КМУ від 20 грудня 1997р. № 1427.

Колегія вважає, що не була зайвою перевірка судом згідно з Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ 17.07.2003р. № 1078, наявність підстав для індексації доходу позивача, оскільки остання у позовних заявах чітко не визначила, яким нормативним актом вона керується при заявленні вимоги по застосування індексу споживчих цін.

Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою КМУ від 20 грудня 1997р. № 1427, врегульовані правовідносини у періоді з 1998р. по 2001р. До подальших правовідносин слід застосовувати «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Проте, з порівняння їх змісту вбачається, що вони містять майже однакові положення, оскільки як за Положенням № 1427, так і за Порядком № 159, позивач не має права на отримання компенсації втрати частини доходу, яким є середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Отже, застосування судом нормативного акту, який регулює інший період, не призвело до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на все вищенаведене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, а тому у відповідності до вимог статті 375 ЦПК України підстав для скасування рішення суду в оскаржуваній частині не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2019 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

В решті рішення не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова прийнята, складена та підписана 25 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: