Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 569/9760/15-ц

провадження № 61-11828св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С.Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Максимчук З. М., Шеремет А. М.,

від 25 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 11 травня 2007 року між ним та

ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, з внесенням подальших змін до нього, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 125 300 доларів США під 12,36% річних строком до 06 травня 2027 року.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором, у неї станом на 26 червня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 105 236,34 доларів США, що еквівалентно

2 229 958,06 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у складі судді Бучко Т. М. від 09 червня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 105 236,34 доларів США, що еквівалентно 2 625 027,90 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконала своїх зобов'язань за кредитним договором, допустила заборгованість за кредитом, а тому є всі передбачені законом і укладеним між сторонами договором підстави для стягнення з неї цієї заборгованості.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 червня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»

90 615,99 доларів США заборгованості за кредитом, 6 864, 51 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом,

36 312 грн - заборгованості за комісією за користування кредитом,

124 966, 61 грн - неустойки (штрафу).

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що у зв'язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з останньої, проте суд, стягнувши з відповідача на користь банку пеню та штраф за одне й те саме правопорушення, помилково поклав на відповідача подвійну цивільно-правову відповідальність за невиконання умов договору й помилково стягнув комісію й пеню у доларах США.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції залишено поза увагою те, що використання готівкової іноземної валюти на території України дозволяється лише за умови отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка у позивача відсутня. Крім того, їй не надсилалася вимога банку про дострокове повернення коштів, що свідчить про передчасність таких вимог. Наданий позивачем розрахунок заборгованості містить деякі суперечності щодо наявної заборгованості.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 11 травня 2007 року між

ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, з внесенням подальших змін до нього, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 125 300 доларів США під 12,36% річних строком до 06 травня 2027 року.

Оскільки ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у неї станом на 26 червня 2015 року утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 90 615, 99 доларів США, за процентами за користування кредитом у розмірі 6 864, 51 доларів США; за комісією за користування кредитом - 1 456 доларів США; штрафом (процентна складова) - 5 010, 69 доларів США.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Установивши, що ОСОБА_4 належним чином не виконує зобов'язань за кредитним договором від 11 травня 2007 року № ROVPGK00000024, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 90 615,99 доларів США - заборгованості за кредитом, 6 864, 51 доларів США - заборгованості за процентами за користування кредитом,

124 966, 61 грн - неустойки (штрафу).

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов'язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Матеріали справи містять докази виконання банком своїх зобов'язань щодо надання кредитних коштів, проте позичальник не довів належними та допустимими доказами повернення цих коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Відповідно до положень частини третьої статті 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України

від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», у статті 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Відповідно до приписів пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня

2004 року № 483, у разі, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією, на здійснення якої Національним банком України надана банківська ліцензія та письмовий дозвіл, є уповноважений банк, то використання іноземної валюти як засобу платежу на території України за цією операцієюдозволяється без індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Відтак, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, оскільки він не спростований належними та допустимими доказами.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та пункту 2.3.7. кредитного договору у разі порушення позичальником зобов'язання щодо повернення чергової частини кредиту позивач, як позикодавець, має право вимагати дострокового повернення частини суми кредиту, що залишилася, а також сплати належних процентів та інших платежів.

Ненадіслання ПАТ КБ «ПриватБанк» в досудовому порядку письмової вимоги позичальнику про дострокове повернення кредиту не є перешкодою для реалізації права банку звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав безпосередньо до суду, оскільки обмеження заявника у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього його звернення до позичальника з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, а вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

За таких обставин доводи касаційної скарги щодо передчасності позовних вимог є необґрунтованими.

Разом з тим, неможливо погодитися із висновками судів попередніх інстанції про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» комісії за користування кредитом у розмірі 1 456 доларів США.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України

від 10 травня 2007 року № 168 (чинних на час укладення договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Вирішуючи спір у частині стягнення з відповідача на користь

ПАТ КБ «ПриватБанк» комісії, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що банк не вказав, за які саме його дії встановлена така комісія та які послуги за вказану комісію надаються відповідачу.

При цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок ОСОБА_4, що є незаконним.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині стягнення комісії з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 23 січня 2017 року було зупинено виконання рішення суду апеляційної інстанції до закінчення касаційного провадження у справі, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для його скасування в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами та пенею, тому виконання рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2016 року в цій частині підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25 жовтня 2016 року в частині стягнення комісії за користування кредитом скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення комісії за користування кредитом 1 456 доларів США відмовити.

В іншій частині рішенняАпеляційного суду Рівненської області

від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Рівненської області

від 25 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта