ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/3018/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів страхування
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Майстренко О.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду в розмірі 54 290,00 грн., з відповідача ОСОБА_3 завдану матеріальну шкоду в розмірі 29 290,00 грн., та солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 3 500, 00 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 15 лютого 2016 року мала місце дорожньо-транспортна пригода в якій було пошкоджено автомобіль марки Джилі, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 . Винними у скоєнні ДТП було визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.07.2016 року. Відповідальність заподіювача шкоди згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/6797350 застраховано в АСК «ОМЕГА» до якої позивачем було подано повідомлення про ДТП та надано необхідні документи.

На виконання вимог законодавства позивачем була проведена оцінка матеріальної шкоди завданої в результаті ДТП транспортному засобу Джилі, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року виготовлення. Згідно звіту №23//03//2016 вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу Джилі, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року виготовлення, номер кузова НОМЕР_2 на дату ДТП складає 108 580, 00 грн.

АСК «ОМЕГА» було сплачено 25 000, 00 грн. страхового відшкодування.

Таким чином, з обґрунтування позивача, різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою повинна були сплачена відповідачами, а саме 83 580, 00 грн.

При цьому, якщо наявна спільна вина учасників ДТП, тоді згідно ЗУ «Про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» п. 36.3 у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Виходячи з наведеного оскільки учасників ДТП було два, то розмір відшкодування має становити половину від розміру шкоди.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав та звернувся до суду з зустрічною позовною заявою та просив суд стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 матеріальну шкоду, пов`язану з пошкодженням транспортного засобу у сумі 83 703, 62 грн. та 838, 00 грн.

Представником ОСОБА_2 було подано відзив на зустрічну позовну заяву, яка заперечувала проти задоволення вимог за зустрічним позовом.

Зустріну позовну заяву ОСОБА_3 було залишено без розгляду у зв`язку з неявкою у судове засідання позивача за зустрічним позовом, проте про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 завдану матеріальну шкоду в розмірі 54290,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 завдану матеріальну шкоду в розмірі 29290,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 3500,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 та з ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 835,80 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявою від 11.04.2018 ним було надано до Московського районного суду м. Харкова клопотання про призначення судово-автотоварознавчої експертизи, яку він просив доручити експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса та поставити на вирішення експерту наступне питання: який розмір матеріальних збитків, спричинений автомобілю позивача, пошкодженого внаслідок ДТП, що сталося 15.02.2016. Дане клопотання судом не було розглянуто, чим порушено мої права, передбачені діючим законодавством.

Вказав, що звіт дослідження спеціаліста автотоварознавця Чернікової Р.М. №23//03//2016 від 07.08.2016, розрахованим по невідомим показникам, він вважа неналежним доказом у справі, оскільки спеціаліст автотоварознавець ОСОБА_5 Р. ОСОБА_6 , яка проводила дослідження, не має кваліфікацію судового експерта. На його думку, даний звіт не може бути врахований судом під час винесення рішення.

Представником ОСОБА_2 адвокатом Марченко Н.М. суду будо надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказала, що судом було правомірно прийнято як належний доказ звіт дослідження спеціаліста автотоварознавця Чернікової Р.М. №23//03//2016 від 07.08.2016.

Послалась на те, що своїми діями відповідач має на меті затягування розгляду справ з метою уникнення відповідальності.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та розмір шкоди, без повідомленням учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Наведеним вимогам рішення суду відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 лютого 2016 року мала місце дорожньо-транспортна пригода в якій було пошкоджено автомобіль марки Джилі, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля Хюндай, д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3 , чим було завдано майну Позивача матеріальної шкоди.

Винними у скоєнні ДТП було визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.07.2016 року та 06.09.2018 року, постанови набрали законної чинності в день їх проголошення.

Відповідно до звіту №23//03//2016 вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу Джилі, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року виготовлення, номер кузова НОМЕР_2 на дату ДТП складає 108 580, 00 грн.

Витрати на правову допомогу позивача підтверджується наданою копією квитанції до прибуткового касового ордера № 95 від 24.10.2016 року..

Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що внаслідок ДТП майну позивача заподіяна шкода винними діями відповідачів, та заявлений позивачем розмір такої шкоди є справедливим.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком районного суду про наявність підстав для відшкодування шкоди та порядок її розподілу між заподіювачами.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 80 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У ст. 22 ЦК України передбачено право особи на відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди:

1. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

2. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

4. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Згідно статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою особою, у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом № 1961-IV.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на це, подає страховику відповідну заяву. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди у повному обсязі відповідає обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (у договірному зобов`язанні ним є страховик).

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до статей 28, 29 Закону № 1961-IV шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» було роз`яснено судам, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Так, ОСОБА_7 відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначила в уточненому позові порядок відшкодування завданої їй шкоди шляхом стягнення її розміру з відповідачів у рівних частинах, зменшивши суму шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_4 на суму страхового відшкодування, яке вона отримала від страхової компанії останнього.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно п. 7.17. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом МЮ України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092 (зареєстровано в МЮ України від 24 листопада 2003 р. за № 1074/8395) якщо вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників розукомплектованого або аварійно пошкодженого КТЗ, перевищує його ринкову вартість без зазначених пошкоджень, то ринкова вартість такого КТЗ не розраховується. Відновлення такого КТЗ за принципом внеску є економічно недоцільним. У цьому випадку може бути визначена вартість утилізації КТЗ.

Вартість утилізації КТЗ визначається як сума ринкової вартості технічно справних складників та вартості металобрухту складників, які залишилися (п. 7.18 вказаної Методики).

У разі наявності даних щодо продажу аналогічного КТЗ у такому самому технічному стані за вартість утилізації КТЗ, що оцінюється, може прийматися ціна продажу зазначеного аналогічного КТЗ (пункт 7.19. Методики).

Згідно п. 8.2. названої Методики вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження за наявності однієї з нижчезазначених умов:

а) якщо вартість відновлювального ремонту КТЗ не менша за його ринкову вартість, тобто С вр >= С;

б) якщо сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу КТЗ (Сврз) і втрати товарної вартості (ВТВ) не менша за ринкову вартість КТЗ за умови, що Свр < ОСОБА_8

в) якщо неможливо відновити КТЗ відповідно до технічних вимог виробника.

Отже, за змістом ст.ст. 28-30 вказаного Закону України № 1961-IVта п.п. 7.17-7.19, 8.2 Методики якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням фізичної зношеності та втрати товарної вартості чи вартість відновлювального ремонту транспортного засобу (без врахування зношеності та втрати вартості) перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, - розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Такий висновок відповідає правовій позиції, яка була викладена у постанові КЦС ВС від 15 березня 2018 року у справі № 564/2464/14-ц щодо застосування наведених норм Закону України № 1961-IV, яку суд апеляційної інстанції враховує у даній справі.

Крім того, у вказаній постанові касаційного суду було зазначено наступне.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

За змістом указаної правової норми транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується в розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Зі звіту дослідження спеціаліста автотоварознавця ОСОБА_9 М. №23//03//2016 від 07.08.2016 вбачається, що відновлювати автомобіль позивача є недоцільним, оскільки вартість відновлювального ремонту у розмірі 139624,70 грн не є меншою за ринкову вартість автомобілю 108580 грн. (т. 1 а. с. 16).

З тексту позовної заяви та її уточненої редакції не вбачається, що ОСОБА_7 не погоджується з тим, що він є фактично знищеним.

За таких обставин, ОСОБА_7 , з урахуванням практики суду касаційної інстанції, має право на відшкодування в розмірі, який вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Вимоги про відшкодування витрат з евакуації транспортного засобу позивачем заявлено не було, а тому вони знаходяться поза межами розгляду справи відповідно до ст. 13 ЦПК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно неналежності звіту дослідження спеціаліста автотоварознавця Чернікової Р.М. №23//03//2016 від 07.08.2016, оскільки доказами у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України такий доказ спростовано не було, та апелянтом до суду апеляційної інстанції не заявлялось клопотання про призначення у справі судової експертизи на спростування такого звіту.

ОСОБА_10 має кваліфікацію оцінювача за напрямом «Оцінка колісних транспортних засобів», що підтверджено Сертифікатом № 15205/13 від 23.09.2013, Кваліфікаційним свідоцтвом Серії МФ № 4985 від 17.09.2013, Посвідченням про підвищення кваліфікації Серії МФ № 2399-ПК від 24.10.2019 Свідоцтвом про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 5477 від 28.04.2007.

Таким чином, ОСОБА_1 не доведено, що ОСОБА_10 не мала повноважень та кваліфікації проводити оцінку КТЗ позивача.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у даному випадку відповідачі не позбавлені права додатково вимагати від позивача передачі на їх користь залишків знищеного транспортного засобу.

Однак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що районним судом було невірно розподілено судові витрати між відповідачами.

Згідно із ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Тож, вірним є висновок суду щодо необхідності покладення на відповідачів компенсації судових витрат.

Проте, судом не було враховано роз`яснень, що були надані судам абз. 6 у п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зі змінами та доповненнями, за яким солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Таким чином, з урахування вимоги пропорційності, з ОСОБА_3 підлягає стягненню 1226,40 грн компенсації витрат на правову допомогу та 292,86 грн компенсації сплаченого судового збору, а з ОСОБА_1 - 2273,60 грн компенсації витрат на правову допомогу та 542,94 грн компенсації сплаченого судового збору.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 заявив клопотання про скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Колегія суддів не вбачає підстав для ухвалення такого рішення з огляду на те, що ч. 2 ст. 378 ЦПК України передбачено, що справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

ОСОБА_1 не заявив про такі обставини в суді першої інстанції при перегляді заочного рішення.

За правилами п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на те, що районний суд правильно встановив обставини справи та ухвали законне і обґрунтоване рішення по суті позовних вимог, проте допустився помилки при розподілі судових витрат, то на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду в цій частині із ухваленням нового.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року скасувати в частині розподілу судових витрат.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1226,40 грн компенсації витрат на правову допомогу та 292,86 грн компенсації сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2273,60 грн компенсації витрат на правову допомогу та 542,94 грн компенсації сплаченого судового збору.

В іншій частині заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 листопада 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.