Справа № 345/3840/18
Провадження № 22-ц/4808/1011/19
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене суддею Онушканичем В.В. 13 травня 2019 року в м. Калуші, повний текст якого виготовлено 21 травня 2019 року, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Капітал», ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Банк Петрокоммерц-Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, звернулось в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Капітал», ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свій позов мотивує тим, що 24.07.2015 року між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та ТзОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал» було укладено Попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Є.В. та зареєстрований в реєстрі за №2291. 08.09.2015 року між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та ТзОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал» було укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Є.В. та зареєстрований в реєстрі за №2611.

На підставі постанови Правління НБУ від 17.03.2016 року №169 «Про віднесення ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.03.2016 року №368 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку. Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 18.03.2016 року до 17.04.2016 року включно. 13.04.2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №505 про продовження строків тимчасом адміністрації в ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» з 18.04.2016 року до 22.04.2016 року включно.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 21.04.2016 року №280 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 22.04.2016 року №561 «Про початок процедури ліквідації до категорії неплатоспроможних ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та делегування повноважень ліквідатора банку. Згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації банку з 22.04.2016 року до 21.04.2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна», визначені, зокрема, ст.ст. 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в тому числі із підписанням всіх договорів, пов`язаних із реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом.

На виконання повноважень, делегованих Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженою особою на здійснення тимчасової адміністрації відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» здійснено перевірку правочинів (договорів) на предмет їх нікчемності, в результаті якої виявлено низку угод, які призвели до зменшення активів банку, зниження його платоспроможності, укладених з наданням пільг окремим кредиторам, тобто правочинів, які є нікчемними.

Так, за результатами перевірки встановлено нікчемність договору Купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між ПАТ «БанкПетрокоммерц-Україна» та ТзОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал» 08.09.2015 року.

Згідно Попереднього договору від 24.07.2015 року, укладеного між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та ТзОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал», продавець зобов`язувався до 10.09.2015 року укласти з покупцем договір купівлі-продажу та передати йому нерухоме майно, а саме: літера «А» - магазин «Альф», загальною площею 141,2 кв.м., що складає 2/100 ідеальних часток житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 771000,00 грн., у тому числі з ПДВ 128500,00 грн.

Також 24.07.2015 року між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та ТзОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал» було укладено договір застави майнових прав №3702/840-з-2, згідно якого ТзОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал» для забезпечення повного і своєчасного виконання основного зобов`язання за попереднім договором надав у заставу майнові права, які належать заставодавцю на підставі Договору №3702/840 від 17.07.2015 року «Договір банківського вкладу», в частині, що дорівнює 35020,47 доларів США, що еквівалентно 771000,00 грн. за офіційним курсом НБУ.

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 08.09.2015 року ПАТ «БанкПетрокоммерц-Україна» продав ТзОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал» нерухоме майно, а саме: літера «А» - магазин «Альф», загальною площею 141,2 кв.м., що складає 2/100 ідеальних часток житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . П. 3 договору вбачається, що продаж цього об`єкту вчинено за 771000,00 грн., у тому числі ПДВ 128500,00 грн., які продавець одержав повністю до підписання цього договору. Відповідно до п. 4 договору балансова вартість об`єкта продажу складає 79194,59 грн., списання відбулося згідно різновалютного меморіального ордеру №31757761 від 31.08.2015 року в розмірі 36392,92 доларів США, що еквівалентно 771000,00 грн.

Згідно Висновку про вартість майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Вектор Оцінки» ринкова вартість майна об`єкта оцінки склала 642500,00 грн. без ПДВ. Проте відповідно до рецензії №732/2 від 10.11.2016 року на звіт він не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки.

Згідно Звіту вих. №732 від 10.11.2016 року про оцінку вищевказаного об`єкту нерухомого майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТзОВ «Українська Експертна Група», ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 23.07.2015 року становить 824167,00 грн. без ПДВ.

Отже, нерухоме майно було відчужено за ціною 642500,00 грн. без ПДВ, в той час, як ринкова вартість складає 824167,00 грн. без ПДВ, що на 181667,00 грн. 20,04% менше від ринкової вартості. Тобто дане нерухоме майно було відчужено банком на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал» за ціною нижчою від ринкової вартості нерухомого майна, що перевищує 20% та підпадає під п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Таким чином, до ТзОВ «ФК «Централ Капітал» право власності за Договором купівлі-продажу від 08.09.2015 року на вказане нерухоме майно не перейшло.

17.05.2016 року на адресу ТзОВ «ФК «Централ Капітал» було відправлено повідомлення про нікчемність правочину з вимогою негайно повернути майно банку, отримане за нікчемним договором, та забезпечити безперешкодне скасування записів, внесених в державні реєстри щодо даного нерухомого майна. Проте на даний час вимога банку ТзОВ «ФК «Централ Капітал» так і не виконана.

Згідно інформаційної довідки №131544194 від 20.07.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, власником нерухомого майна є фізична особа ОСОБА_1 .

Оскільки у зв`язку з нікчемністю Договору купівлі-продажу від 08.09.2015 року до ТзОВ «ФК «Централ Капітал» не перейшло право власності на дане нерухоме майно, про що відповідач був належним чином повідомлений, то враховуючи наслідки нікчемності правочину, право власності на спірне нерухоме майно не перейшло і до ОСОБА_1 .

На підставі наведеного просили витребувати із чужого незаконного володіння нерухоме майно: літера «А» - магазин «Альф», загальною площею 141,2 кв.м., що складає 2/100 ідеальних часток житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна».

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 13 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» подало апеляційну скаргу. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неповного встановлення фактичних обставин справи, недослідження належних доказів, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що ПАТ «Банк «Петрокоммерц-Україна» обґрунтовує нікчемність правочину винесенням Наказу №60 як підстави нікчемності. Натомість, ПАТ «Петрокоммерц-Україна» обґрунтовує нікчемність правочину підставами, наведеними у ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що оформлені Наказом №60.

Також вважає, що суд помилково застосував п. 14.1.71 ПК України; не взяв до уваги, що згідно ПК України при визначенні об`єкту оподаткування ПДВ звичайна ціна прирівнюється до ринкових цін. Суд був зобов`язаний встановити умови застосування поняття звичайної ціни та при яких правовідносинах воно застосовується, а не обґрунтовувати поняттям звичайної ціни, яка встановлена ПК України для визначення бази оподаткування ПДВ.

Крім того, в матеріалах справи наявні три звіти про оцінку спірного майна: ТОВ «Вектор Оцінки» від 23.07.2015 року, ТОВ «Українська Експертна Група» №732 від 10.11.2016 року та суб`єкта оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 11.12.2018 року, після аналізу яких заниження вартості відчуження нерухомого майна за нікчемним договором є очевидним, однак суд не вважає їх об`єктивними доказами, оскільки вони складені на замовлення сторін, які безпосередньо зацікавлені в результатах розгляду справи. При цьому приймає в якості доказу висновки рецензії, яка складена суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на звіт №732 від 10.11.2016 року ТОВ «Українська Експертна Група», та зазначає, що позивачем не надані належні докази, а також, що обставини, на які посилається позивач підлягають доведенню за допомогою певної судової експертизи, оскільки для їх встановлення існує потреба в спеціальних знаннях.

Помилковим вважає і висновок суду про те, що ТзОВ «ФК «Централ Капітал» був не кредитором, а вкладником банку, а тому до нього не можуть застосовуватись п. 7 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Однак, для здійснення оплати за договором купівлі-продажу від 08.09.2015 року на підставі договору застави майнових прав №3702/840-з-2 відбулося списання грошових коштів з банківського депозитного рахунку, у зв`язку з чим воно стало одночасно і кредитором банку.

Так шляхом укладення договорів купівлі-продажу та не здійснюючи оплати за ними, на підставі застави депозиту ТзОВ «ФК «Централ Капітал» банк повернув достроково в повному обсязі депозит у вигляді нерухомого майна та у вигляді права вимоги до боржників, що беззаперечно підтверджує надання переваг кредитору ТзОВ «ФК «Централ Капітал» перед іншими кредиторами банку.

Поза увагою залишилось і те, що 28.04.2017 року між ТзОВ «ФК «Централ Капітал» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу без волі власника, тобто ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна», оскільки договір купівлі-продажу від 08.09.2015 року є нікчемним в силу закону, про що ТзОВ «ФК «Централ Капітал» було належно повідомлене ще в 2016 році.

З огляду на наведене просить скасувати рішення Калуського міськрайонного суду від 13 травня 2019 року та постановити нове, яким позов задовольнити.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що позивач у позовній заяві дійсно стверджував, що Наказом №60 від 15.04.2016 року встановлено нікчемність Договору купівлі-продажу від 08.09.2015 року. Крім того Тимчасова адміністрація в ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» була запроваджена з 18.03.2016 року до 22.04.2016 року, і саме в цей проміжок часу банк мав здійснювати перевірку правочинів, укладених банком. В свою чергу дії по перевірці даного правочину на нікчемність було здійснено лише в листопаді 2016 року, хоча повідомлення про так звану нікчемність було направлено ще 15.04.2016 року, як і винесено Наказ №60.

Більше того, перед укладенням договору купівлі-продажу на замовлення ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» було складено оцінку вартості майна, яка стала підставою для визначення вартості нерухомого майна в договорі від 08.09.2015 року.

Також вказує і на те, що відповідно до п. 5 Положення про порядок складання і реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №7113 від 21.08.2017 року вкладник та кредитор - це два різні поняття, тому застосувати п. 7 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неможливо.

В свою чергу ОСОБА_1 являється добросовісним набувачем, оскільки у ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» була воля на відчуження майна ТзОВ «ФК «Централ Капітал», який згодом відчужив його ОСОБА_1 , що унеможливлює витребування майна у добросовісного набувача.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Калуського міськрайонного суду від 13 травня 2019 року без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду, проведеного в режимі відеоконференції, представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник відповідачів проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду залишити без змін.

Представник третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23.07.2015 року ТОВ «Вектор Оцінки» на замовлення ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» для прийняття управлінських рішень (в том числі укладення договору купівлі-продажу) було складено Висновок про вартість майна літ. «А» - магазину «Альф», що складає 2/100 ідеальних часток житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями загальною площею 141,2 кв.м., відповідно до якого ринкова вартість вказаного майна без ПДВ станом на 23.07.2015 року становить 642500,00 грн. (т. 1, а.с. 34).

24.07.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Петрокоммерц-Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Капітал» було укладено Попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Є.В. та зареєстрований в реєстрі за №2291, відповідно до якого продавець (ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна») зобов`язувався до 10.09.2015 року укласти з покупцем договір купівлі-продажу належного йому нерухомого майна, а саме з: літера «А» - магазин «Альф», загальною площею 141,2 кв.м., що складає 2/100 ідеальних часток житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 2 даного Договору продавець зобов`язується продати належне йому вищевказане нерухоме майно за 771000,00 грн., у тому числі ПДВ 128500,00 грн., за умови повної оплати покупцем ціни зазначеної нерухомості, визначеної цим договором, а покупець зобов`язувався укласти з продавцем договір купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна на умовах та за ціною, визначеними цим договором (т. 1, а.с. 12-13).

В той же день між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та ТзОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал» було укладено Договір застави майнових прав №3702/840-з-2, згідно умов якого ТзОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал» для забезпечення повного і своєчасного виконання основного зобов`язання за Попереднім договором надав у заставу майнові права, які належать заставодавцю (ТзОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал») на підставі Договору банківського вкладу (депозиту) №3702/840 від 17.07.2015 року, укладеного між заставодавцем (ТзОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал») та заставодержателем (ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна») в частині, що складає 35020,47 доларів США, що в еквіваленті становить 771000,00 грн. за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього Договору (т. 1, а.с. 27-32).

08.09.2015 року сторони уклали Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Є.В. та зареєстрований в реєстрі за №2611, відповідно до якого ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» продав, а покупець ТзОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал» купив нерухоме майно, а саме: літера «А» - магазин «Альф», загальною площею 141,2 кв.м., що складає 2/100 ідеальних часток житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно із п. 3 вказаного договору продаж цього об`єкту нерухомого майна вчинено за 771000,00 грн., у тому числі ПДВ 128500,00 грн., які продавець одержав повністю до підписання цього Договору (т. 1, а.с. 14-15, 167-168).

На виконання умов вказаного договору, списання коштів відбулося згідно різновалютного меморіального ордеру №31757761 від 31.08.2015 року в сумі 36392,92 доларів США, що еквівалентно 771000,00 грн. за курсом НБУ станом на дату здійснення відповідного платежу (т. 1, а.с. 33).

Факт передачі вказаного нерухомого майна відображено в Акті прийому-передачі від 08.09.2015 року, підписаного сторонами (т. 1, а.с. 16).

Встановлено також, що на підставі постанови Правління НБУ від 17.03.2016 року №169 «Про віднесення ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» до категорії неплатоспроможних» 17.03.2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №368 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку, згідно з яким розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 18.03.2016 року до 17.04.2016 року включно.

13.04.2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №505 про продовження строків тимчасом адміністрації в ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» з 18.04.2016 року до 22.04.2016 року включно.

15.04.2016 року Тимчасовою адміністрацією ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» видано Наказ №60 про визнання нікчемними правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, а саме з 18.03.2015 року по 18.03.2016 року, в тому числі Договору купівлі-продажу від 08.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Є.В., зареєстрованого в реєстрі за №2611 (т. 1, а.с. 52-53).

На підставі постанови Правління НБУ від 21.04.2016 року №280 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 22.04.2016 року №561 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації банку з 22.04.2016 року до 21.04.2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, ст.ст. 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону, в тому числі із підписанням всіх договорів, пов`язаних із реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині реалізації активів банку (т. 1 а.с. 58-59).

17.05.2016 року листом №01.1-06/969 ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» повідомив ТзОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал» про нікчемність Договору купівлі-продажу від 08.09.2015 року з підстав п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з проханням негайно повернути передане за ним нерухоме майно банку (т. 1, а.с. 54-57).

Разом з тим, 10.11.2016 року на замовлення ТОВ «Укр-Трейд-Менеджмент» в інтересах ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» ТОВ «Українська експертна група» для визначення ретроспективної вартості об`єкту оцінки станом на 23.07.2015 року складено Звіт про оцінку майна літ. «А» - магазину «Альф», що складає 2/100 ідеальних часток житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями загальною площею 141,2 кв.м., відповідно до якого ринкова вартість об`єкту оцінки без ПДВ станом на 23.07.2015 року становить 824167,00 грн. (т. 1, а.с. 61-112).

Також 10.11.2016 року ТОВ «Українська експертна група» надано Рецензію на Звіт літ. «А» - магазину «Альф», що складає 2/100 ідеальних часток житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , складений ТОВ «Вектор Оцінки» 23.07.2015 року, відповідно до якої вказаний звіт не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але може використовуватися з метою, визначеною у звіті, після виправлення зазначених недоліків (т. 1, а.с. 113-116).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.07.2018 року №1.04.2018 року право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер 831, виданого 28.04.2017 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Курищук І.В. (т. 1, а.с. 41).

11.12.2018 року суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на замовлення ОСОБА_1 також було складено Звіт про оцінку майна, відповідно до якого ринкова вартість об`єкта оцінки нежитлових приміщень магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 141,2 кв.м., що складає 2/100 ідеальних часток житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями (літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 23.07.2015 року, визначена шляхом використання порівняльного підходу з метою вирішення спорів у судовому порядку, без врахування ПДВ, складає 735841,00 грн. (т. 2, а.с. 126-168).

Також 11.12.2018 року суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на запит ОСОБА_1 здійснено Рецензію Звіту про оцінку майна, складеного СОД ТОВ «Українська експертна група» 10.11.2016 року, відповідно до якої зазначений звіт не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним і не може бути використаний (т. 2, а.с. 169-179).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про нікчемність Договору купівлі-продажу від 08.09.2015 року чи вибуття майна із володіння власника поза його волею, а тому відсутні підстави для витребування такого майна у законного набувача.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 2 листопада 2016 року №6-2161цс16 (справа №520/14722/16-ц).

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, позов про витребування майна за статтею 388 ЦК України може пред`явити власник цього майна.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

За приписами ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 215 ЦК України вбачається, що нікчемним є правочин, недійсність якого прямо визначена законом. Визнання такого правочину недійсним у судовому порядку законом не вимагається, однак, сторона договору не позбавлена права звернення до суду з вимогою про визнання недійсним нікчемного правочину.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» посилався на те, що Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 08.09.2015 року, на підставі якого банк продав ТзОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал» магазин «Альф» за адресою: АДРЕСА_2 область, м. Калуш, майдан Шептицького, 4, є нікчемним на підставі п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (Закону №4452-VI) є спеціальним законом, який регулює відносини між сторонами після віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації у банку. Так, з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 38 Закону Фонд зобов`язаний забезпечити збереження активів та документації банку; протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 38 Закону в редакції, чинній на момент вчинення позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу від 08.09.2015 року, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними якщо банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Посилання на конкретні визначені підстави нікчемності договору містить і Наказ відповідача від 15.04.2016 року №60 «Про визнання нікчемними договорів», яким, зокрема, визнано нікчемним Договір купівлі-продажу від 08.09.2015 року (т. 1, а.с. 52-53), а також відповідне повідомлення банку №01.1-06/969 від 17.05.2016 року, адресоване ТзОВ «Фінансова компанія «Централ Капітал» (т. 1, а.с. 54-57).

Разом з тим, як зазначено в правовому висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 16.10.2019 року по справі №826/19427/16 на підставі статей 37 та 38 Закону №4452-VI уповноважена особа дійсно наділена правом перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних, але це право не є абсолютним та кореспондується з обов`язком установити обставини, з якими закон пов`язує нікчемність правочину. Висновок про нікчемність правочину має ґрунтуватися виключно на встановлених та доведених обставинах, які за законом спричиняють застосування певних наслідків.

При цьому для застосування п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» необхідним є встановлення обставин відчуження майна банку (майнових прав) за цінами, нижчими (гіршими) від звичайних.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (ч. 1 ст. 691 ЦК України).

За змістом ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Поняття «звичайних» та «ринкових» цін наведено в Податковому кодексі України.

Так, відповідно до п. 14.1.71 ПК України (2010 року) звичайна ціна - це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Якщо під час здійснення операції обов`язковим є проведення оцінки, вартість об`єкта оцінки є підставою для визначення звичайної ціни для цілей оподаткування.

Згідно п. 14.1.219 ПК України (2010 року) ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.

Таким чином, у разі, якщо сторонами погоджено вартість майна, що передається за відповідним договором, така вартість, визначена умовами договору, вважається звичайною (ринковою) у тому разі, якщо у встановленому законом порядку не доведено інше.

Рівень звичайної (ринкової) ціни може бути визначений за результатами оцінки об`єкту продажу.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. У цьому Законі майном, яке може оцінюватися, вважаються об`єкти в матеріальній формі, будівлі та споруди (включаючи їх невід`ємні частини), машини, обладнання, транспортні засоби тощо; паї, цінні папери; нематеріальні активи, в тому числі об`єкти права інтелектуальної власності; цілісні майнові комплекси всіх форм власності.

За змістом ст. 11 даного Закону договір на проведення оцінки майна укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім. Істотними умовами договору на проведення оцінки майна, зокрема, є: мета, з якою проводиться оцінка; вид вартості майна, що підлягає визначенню; дата оцінки тощо.

Згідно ст. 12 даного Закону звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.

Статтею 13 даного Закону передбачено, що на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності здійснюється рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна). Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна). Якщо письмовим запитом про необхідність проведення рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) встановлюється вимога щодо надання висновку про вартість майна, така вимога задовольняється шляхом проведення оцінки майна. У цьому випадку рецензент здійснює або забезпечує здійснення оцінки майна в порядку, встановленому нормативно-правовими актами з оцінки майна.

Згідно ст. 4 вказаного Закону оціночна діяльність, здійснена у формі рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), полягає в їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, в порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна.

Як встановив суд першої інстанції, банк посилався на нікчемність спірного договору купівлі-продажу, оскільки відчуження майна відбулося за ціною 642500,00 грн. без ПДВ, яка на 20,04% нижча від його ринкової вартості 824167,00 грн., зазначеної у Звіті про оцінку майна, виконаному ТОВ «Українська експертна група» 10.11.2016 року на замовлення ТОВ «Укр-Трейд-Менеджмент» в інтересах ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна».

Водночас, дослідивши підстави позову ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» щодо недійсності спірного договору, суд вказував на те, що Звіт про оцінку майна ТОВ «Українська експертна група» від 10.11.2016 року, яким керувався позивач, за рецензією суб`єкта оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 11.12.2018 року не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним і не може бути використаний (т. 2, а.с. 169-179).

Із вказаної рецензії вбачається також, що метою оцінки було визначення ретроспективної вартості об`єкту оцінки станом на 23.07.2015 року, для прийняття управлінських рішень, тобто встановлення ринкової вартості на певну дату в минулому часі. Однак, у нормативно-правових актах, що регулюють оціночну діяльність, такий вид вартості відсутній. Визначення вартості не завжди здійснювалося з урахуванням усіх чинників, що впливають як на нерухомість в цілому, так і безпосередньо на цінність розглянутої власності. Також за об`єкти порівняння взяті об`єкти, пропозиція про продаж яких опублікована через три та п`ять місяців від дати оцінки, а в іншого об`єкта порівняння термін експозиції на дату оцінки складав півтора року, що не було враховано при коригуванні. Відповідно, наявні розрахунки не в повній мірі відповідають оціночним процедурам, за допомогою яких отримано висновок про вартість.

Отже, зібрані виконавцем звіту необхідні вихідні дані не достатні для достовірної оцінки майна, а застосовані методи та оціночні процедури виконані з порушенням вимог нормативно-правових актів: «Методики оцінки майна», затвердженої постановою КМУ від 10.12.2003 року №1891; Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав».

В матеріалах справи наявні також копія Висновку про вартість майна, складеного 23.07.2015 року ТОВ «Вектор Оцінки» на замовлення ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» для прийняття управлінських рішень (в том числі укладення договору купівлі-продажу), згідно якого ринкова вартість магазину «Альф» без ПДВ станом на 23.07.2015 року становить 642500,00 грн. (т. 1, а.с. 34), а також копія Звіту про оцінку майна, складеного 11.12.2018 року суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на замовлення ОСОБА_1 , відповідно до якого ринкова вартість об`єкта оцінки 735841,00 грн. (т. 2, а.с. 126-168).

При цьому невідповідність ціни спірного договору купівлі-продажу ринковій вартості даного майна, зазначеній у Звіті від 11.12.2018 року, становить менше 20 відсотків.

Судом було роз`яснено позивачу його право на призначення у справі відповідної експертизи для визначення вартості майна, однак, останній ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій ним не скористався.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що позивачем належним чином не доведено реальну ціну відчуженого майна.

Крім того, Звіт про оцінку майна ТОВ «Українська експертна група» було складено 10.11.2016 року, а тому станом на час винесення Наказу від 15.04.2016 року та направлення повідомлення про нікчемність правочину 17.05.2016 року у банку не було жодних підстав стверджувати про нікчемність такого договору.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати їх нікчемними.

Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу уповноваженої особи. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (ч. 2 ст. 215 ЦК України та ч. 3 ст. 38 Закону №4452-VI) незалежно від того, чи проведена передбачена ч. 2 ст. 38 цього ж Закону перевірка правочинів із затвердженням її результатів відповідною комісією. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ уповноваженої особи не є підставою для застосування таких наслідків, а є внутрішнім розпорядчим документом, який прийнято уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Відповідна правова позиція відображена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа №910/12294/16), від 16 травня 2018 року (справа №910/24198/16) та від 26 червня 2019 року (справа №804/1278/16), від 16.10.19 року (справа №826/19427/1).

Згідно вимог ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Виходячи з аналізу наведених норм права та матеріалів справи, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав стверджувати, що Договір купівлі-продажу від 08.09.2015 року є нікчемним згідно п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Також позивачем не доведено, що саме внаслідок укладення даного договору банк став неплатоспроможним чи виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

Твердження банку у поданій ним апеляційній скарзі про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати також підстави нікчемності договору, визначені в п. 7 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не заслуговують на увагу, так як позивач не посилався на цю обставину як на підставу своїх вимог при зверненні з позовом, не збільшував та не уточняв свої позовні вимоги, а тому вона не може бути предметом розгляду в суді апеляційної інстанції.

Сторони при укладенні спірного договору купівлі-продажу були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши договір, а тому всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Таким чином, надавши оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, місцевий суд цілком правомірно виходив з недоведеності позивачем належними і допустимими доказами факту того, що приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на майдані Шептицького, 4 в м. Калуші Івано-Франківської області вибуло з володіння ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» поза його волею, внаслідок незаконних дій відповідачів, а тому вірно відмовив у позові про його витребування із чужого незаконного володіння на користь банку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» слід залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 13.05.2019 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 13 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук