У Х В А Л А

25 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 344/12397/17

провадження № 61-20100ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Олійник А. С. розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 53 091,90грн.

Позов обгрунтований тим, що 08 вересня 2011 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №б/н, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав у АТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 5 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальник підписав заяву разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку.

Згідно з підпунктом 2.1.1.2.4 пункту 2.4 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено будь-який розмір кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. При порушенні позичальником строків платежів щодо грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії цього договору, він автоматично лонгується на той самий строк. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язанням ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 вересня 2011 року №б/н станом на 13 вересня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 53 091,90 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2019 року позов АТ КБ "ПриватБанк" задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 4 924,01 грн (чотири тисячі дев`ятсот двадцять чотири гривні 01 копійка). В іншій частині позову відмовлено. При виборі і застосуванні до норми права спірних правовідносин суд врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

06 листопада 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено що з 1 січня 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 921,00 грн.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України, суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Предметом спору у зазначеній справі є стягнення з відповідача на користь позивача 53 091,90 грн заборгованості за кредитним договором. Ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховним Судом також ураховано, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що справа має виняткове значення для банку, оскільки невиконання відповідачем зобов`язань за договором ставить під загрозу повернення банком залучених коштів вкладників та ставить під загрозу репутацію банку, перешкоджає його стабільній роботі, обмежує його права та порушує майнові інтереси, не є достатніми для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки зазначені заявником причини про виняткове значення справи для банку не є такими, які заслуговують на перегляд в касаційному порядку.

Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» не обґрунтував у цій справі застосування норм права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Висновки, зроблені судами попередніх інстанцій, відповідають правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обгрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані АТ КБ «Приватбанк» рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року постановлені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. С. Олійник