Справа № 344/4436/19
Провадження № 22-ц/4808/1274/19
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

секретаря Турів О.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 08 серпня 2019 року в складі судді Бородовського С.О., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернувся суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Свої вимоги мотивував тим, що 01 жовтня 2016 року надав відповідачу позику в сумі 5430 доларів США з датою повернення 01 жовтня 2018 року, про що відповідач написав розписку.

Незважаючи на вимоги повернути борг, відповідач ухиляється від виконання зобов`язання, до вказаного строку борг не повернув, у зв`язку з цим позивач просив стягнути з відповідача 5430 доларів США основного боргу, 3% річних в сумі 71,85 доларів США з перерахунком суми у гривні за офіційним курсом долару США на день платежу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 серпня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5430 дол США боргу за договором позики, 71,85 дол США 3% річних з перерахунком суми, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом долару США на день платежу, 1451,901 грн судового збору, 2600 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, у стягненні з відповідача на користь позивача 1400 грн витрат на правничу допомогу за послуги які не було надано відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, без належного з`ясування всіх обставин і матеріалів справи.

Апелянт зазначив, що ним неодноразово надсилались заяви з процесуальних питань по суті спору, які не були належним чином розглянуті судом. Так, 05.08.2019 року ним було подано клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, оскільки розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін не дасть можливості з`ясувати всіх обставин справи. Суд взагалі не надав оцінки такому клопотанню і в судовому рішенні не зазначив про результат його розгляду.

Крім того, у цій же заяві було зазначено необхідність проведення почеркознавчої експертизи, оскільки оригінал розписки позивачем до матеріалів справи не долучався. Дане клопотання також не було вирішене по суті, а підстави для відмови у проведенні експертизи, які зазначені у рішенні суду не передбачені процесуальним законодавством.

Зазначає, що грошові кошти були ним повернуті, а за фактом повторного вимагання у нього грошових коштів за цією ж розпискою було порушене кримінальне провадження, витяг про реєстрацію якого долучено до матеріалів справи.

Відсутність в матеріалах справи оригіналу розписки при прийнятті рішення суду про стягнення коштів призведе до того, що позивач в подальшому буде мати змогу ще раз звертатись до судів з вимогою про повернення таких коштів.

Судом також не застосовано правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №761/12665/14-ц від 4 липня 2018 року, згідно якої у разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню.

Враховуючи наведене, апелянт просив рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що відповідач ні в строк подання відзиву, ні протягом тридцяти днів з моменту відкриття провадження у справі не заявляв клопотання про розгляд справи з викликом сторін. Тільки через 4 місяці поза межами процесуальних строків подав клопотання про розгляд справи у порядку загального провадження. Відповідачем також не заявлялося клопотання про проведення експертизи ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

Відповідач у жодній своїй заяві не заперечував, що така розписка ним не видавалась, а подаючи заяву про вчинення злочину підтвердив факт позики та факт написання розписки.

Згідно правової позиції Верховного Суду у справі №483/1953/16-ц від 26.09.2018 року наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу.

Позивач, з огляду на наведене просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник позивача Устінський А. ОСОБА_5 . проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано суду доказів повернення йому розписки від 01 жовтня 2016 року, у зв`язку з виконанням зобов`язання, яке нею передбачене, а тому він зобов`язаний його виконати.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Положеннями ст.ст. 12,13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановлено, що 01 жовтня 2016 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 позику в сумі 5430 доларів США з датою повернення 01 жовтня 2018 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією боргової розписки (а.с. 9). До відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 долучено також її оригінал (а.с. 87).

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 29 липня 2019 року за зверненням ОСОБА_1 до правоохоронних органів відносно ОСОБА_3 за ознаками вчинення останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 та ч.1 ст. 190 КК України, порушено кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0001327 від 16.04.2019 року (а.с. 50).

Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частино першою ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам.

Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача долученого до відзиву на апеляційну скаргу оригіналом розписки ОСОБА_1 , яка підтверджує, що ОСОБА_3 позичив ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5430 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 01 жовтня 2018 року, що підтверджується письмовою розпискою від 01 жовтня 2016 року складеною ОСОБА_1 .

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18); Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18); Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа № 712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18) статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Щодо позовної вимоги про стягнення боргу в іноземній валюті за договором позики (борговою розпискою) від 01.10.2016 року колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Такий правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У борговій розписці від 01.10.2016 року зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався.

Вказаною розпискою не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу за офіційним курсом НБУ не вбачається.

Тому зазначення в резолютивній частині судового рішення гривневого еквівалента суми позики, яка підлягає стягненню з відповідача, є помилковим.

Вказане порушення залишилось поза увагою суду, а тому рішення суду першої інстанції на підставі статті 376 ЦПК України підлягає зміні в цій частині.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі.

Зазначений правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Таким чином, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання становить 71,85 дол. США (5430*3/100/365*161).

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягає у розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження, з огляду на наступне.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18.03.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 344/4436/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Зокрема, запропоновано відповідачу у строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали подати суду відзив (а.с. 13).

Відповідно до ч. 4статті 277 ЦПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

В силу ч. 5 статті 277 ЦПК України якщо відповідач не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин.

Частиною 7 статті 279 ЦПК України передбачено, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву.

Так, кінцевий строк для подачі відзиву, а також заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження - 09.04.2019 року, оскільки вищезазначену ухвалу суду відповідач отримав 25.03.2019 року.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач звернувся з відповідними клопотаннями 09.07.2019 року та 05.08.2019 року, в зв`язку з чим місцевий суд обґрунтовано відмовив у його задоволенні.

Крім того, наявна в матеріалах справи боргова розписка, подана позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, оформлена відповідно до норм чинного законодавства та не викликає сумнівів у її достовірності з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

В силу ч. 1, 2, 4, 5, 6 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Крім того, апелянт зазначає що судом першої інстанції також не було вирішене клопотання про проведення почеркознавчої експертизи по суті, а підстави для відмови у проведенні експертизи, які зазначені у рішенні суду не передбачені процесуальним законодавством.

Колегія суддів відхиляє дані доводи апеляційної скарги з огляду на те, що в матеріалах справи відсутнє клопотання про проведення почеркознавчої експертизи.

А в клопотанні від 05.08.2019 року йдеться про необхідність призначення почеркознавчої експертизи як на одну з підстав розгляду справи в порядку загального провадження.

Враховуючи ту обставину, що експертиза, яка не була проведена, не є обов`язковою відповідно до вимог статті 105 ЦПК України та відсутність клопотання про її проведення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для її проведення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних по суті спору висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З огляду на наведене апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а рішення суду в частині визначення валюти стягнення боргу та трьох процентів річних змінити шляхом виключення з резолютивної частини «з перерахунком суми, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом долару США на день платежу».

Частиною шостою ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 08 серпня 2019 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 5430 доларів США боргу за договором позики, 71,85 доларів США трьох процентів річних.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2019 року.

Головуюча: О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко