ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року

м.Суми

Справа №587/2226/18

Номер провадження 22-ц/816/1561/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Хвостик С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

у присутності:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Максименко Елеонори Павлівни,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Друченко Тетяни Василівни,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Максименко Елеонори Павлівни на рішення Сумського районного суду Сумської області від 03 січня 2019 року в складі судді Степаненка О.А., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складений 03 січня 2019 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення із житлового будинку без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и в :

03 вересня 2018 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Максименко Е.П. звернулась з позовом до ОСОБА_3 про виселення із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання відповідачу іншого житлового приміщення. Свої вимоги заявниця обґрунтувала тим, що вона є власницею вказаного будинку, в якому зареєстрований її син ОСОБА_5 і його колишня дружина - відповідач ОСОБА_3 Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 26 липня 2016 року шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 було розірвано, проте після розлучення відповідач продовжує проживати в будинку заявниці, систематично порушуючи правила співжиття, що робить неможливим і нестерпним сумісне проживання.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 03 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 з вказаним рішенням не погодилась та через свого представника адвоката Максименко Е.П. оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі заявниця просить рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позову, посилаючись при цьому на його незаконність і необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин у справі, порушення судом норм матеріального права.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що письмовими доказами у справі було доведено факт застосування відносно відповідача заходів запобігання та громадського впливу. Зокрема, ОСОБА_3 неодноразово вчиняла сварки з позивачем, внаслідок чого працівниками поліції з нею проводились профілактичні бесіди, а постановою Сумського районного суду Сумської області від 10 липня 2018 року встановлено вину відповідача у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КпАП України, тобто за вчинення домашнього насильства. Крім того, допитаними в суді свідками також підтверджено систематичне порушення відповідачем правил співжиття. На думку заявниці апеляційної скарги, факти звернення позивача до поліції, профілактичні бесіди з відповідачем, а також особисті неприязні стосунки свідчать про систематичне порушення правил співжиття.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, її представника - адвоката Максименко Е.П. про скасування оскаржуваного рішення, пояснення відповідача ОСОБА_3 , її представника - адвоката Друченко Т.В. про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власницею будинку АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає у ньому (а.с. 11, 13, 40).

За вказаною адресою також зареєстровані син позивача - ОСОБА_5, колишня невістка позивача - ОСОБА_3 та її діти, тобто онуки позивача - ОСОБА_6 і ОСОБА_7 Крім того, в будинку позивача також проживає син ОСОБА_6 - ОСОБА_8 (а.с. 13, 40).

З висновку старшого інспектора Сумського РВП ГУНП в Сумській області майора поліції Юнака М.О. від 21 червня 2016 року за фактом звернення ОСОБА_1 вбачається, що 13 червня 2016 року між позивачем і відповідачем виникла словесна сварка, під час якої онука позивача - ОСОБА_10 ненавмисно зачепила рукою позивача. Оскільки тілесних ушкоджень при цьому не було завдано і заяв з цього приводу не надходило, тому з ОСОБА_3 і ОСОБА_10 було проведено профілактичну роботу щодо недопущення сварок у родині (а.с. 20).

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 26 липня 2016 року шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 було розірвано (а.с. 15).

Відповідач ОСОБА_3 за час шлюбу разом з чоловіком і дітьми була зареєстрована у будинку за згодою його власниці ОСОБА_1, проте угод чи домовленостей з приводу умов проживання у будинку після розлучення відповідач з позивачем не укладала.

Після розлучення ОСОБА_3 продовжує проживати у будинку позивача разом зі своїми дітьми та онуком.

З висновку ДОП СП Сумського РВП ГУНП в Сумській області старшого лейтенанта поліції Чалого Р.О. від 29 травня 2018 року за фактом звернення ОСОБА_1 вбачається, що 22 травня 2018 року між позивачем і відповідачем виникла словесна сварка, внаслідок чого було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП та проведено з ОСОБА_3 профілактичну роботу щодо недопущення таких випадків у майбутньому (а.с. 17).

Постановою Сумського районного суду Сумської області від 10 липня 2018 року ОСОБА_3 звільнено від адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за малозначністю вчиненого правопорушення, обмежившись усним зауваженням (а.с. 16).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів порушення відповідачем правил співжиття та застосування відносно неї заходів громадського впливу.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

У ст. 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як передбачено ст. 9 ч. 4 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У ст. 156 ЖК України йдеться про те, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

В той же час, виходячи з вимог ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За правилами ст. 116 ч. 1 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном шляхом виселення колишніх членів сім'ї та інших громадян із належного йому на праві власності жилого приміщення, але за наявності умов, які передбачені ст. 116 ч. 1 ЖК України.

З цього приводу у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 02 квітня 1985 року, з послідуючими змінами, зазначено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Однак, з матеріалів даної справи вбачається, що у діях відповідача відсутня антигромадська поведінка щодо перешкоджання позивачу користуватись, а відтак, і проживати в її будинку, оскільки реальних перешкод у використанні будинку за призначенням відповідачем не вчинялись. Неприязні стосунки та сварки між сторонами у справі не свідчать про вчинення реальних перешкод для власниці будинку у реалізації права на користування та розпорядження її майном.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, винною у вчиненні насильства в сім'ї ОСОБА_3 не визнавалась. Доказів на підтвердження того, що прокуратурою, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів до відповідача застосовувались заходи попередження або застосовувались заходи громадського впливу зборами трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача матеріали справи також не містять.

Після вжитого постановою Сумського районного суду Сумської області від 10 липня 2018 року заходу усного зауваження відносно ОСОБА_3 фактів будь-яких повторних порушень, зокрема і ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, не встановлено.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наявні в справі докази підтверджують лише факт неприязних відносин між сторонами, проте не доводять тривалу антигромадську поведінку відповідача, яка робить неможливим спільне з позивачем проживання в одному будинку.

Таким чином, ураховуючи, що позивачем не доведено існування передбачених ст. 116 ч. 1 ЖК України підстав для виселення ОСОБА_3, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять обставин, які були б підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

За таких обставин, рішення суду на підставі ст. 375 ЦПК України слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Максименко Елеонори Павлівни залишити без задоволення, а рішення Сумського районного суду Сумської області від 03 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 19 березня 2019 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т. А. Левченко

С. Г. Хвостик