КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 759/423/19

номер провадження: 22-ц/824/14003/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 липня 2019 року у складі судді Бабич Н.Д., у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що вона відкрила у ПАТ КБ «ПриватБанк» карткові рахунки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 для отримання заробітної плати. Вказувала, що протягом червня - липня 2016 року невідомими особами з її рахунків були викрадені грошові кошти у сумі 15 604 грн 08 коп., які були переслані невідомим їй особам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Про вказані обставини позивач повідомила ПАТ КБ «ПриватБанк» та просила повернути їй викрадені грошові кошти у сумі 15 604 грн 08 коп., однак банк їй відмовив. Зазначала, що на підставі її заяви Святошинським управлінням поліції ГУ НП України у місті Києві за фактом крадіжки грошових коштів з відкритих на її ім`я рахунків у ПАТ КБ «ПриватБанк»було порушено кримінальне провадження.

Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» прострочило виконання грошових зобов`язань, то позивач просила застосувати до відповідача правові наслідки порушення грошового зобов`язання, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України. Крім того, вказувала, що вона як власник банківського рахунку є споживачем фінансових послуг, а відповідач є виконавцем цих послуг та несе відповідальність за неналежне їх надання відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому просила стягнути з відповідача пеню у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення, що становить 171 331 грн 92 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на свою користь безпідставно списані грошові кошти з карткових рахунків № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 у розмірі 15 604 грн 08 коп., проценти у розмірі 1 173 грн 75 коп., інфляційні збитки у розмірі 4 579 грн 43 коп. та пеню у розмірі 171 331 грн 92 коп.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 36 961 грн 34 коп., з яких: безпідставно списані грошові кошти у розмірі 15 604 грн 08 коп., пеня у розмірі 15 604 грн 08 коп., проценти у розмірі 1 173 грн 75 коп. та інфляційні збитки у розмірі 4 579 грн 43 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зняття грошових коштів з рахунків позивача відбулось з використанням системи «Приват24», яка є системою дистанційного обслуговування, а не спеціальним платіжним засобом. Позивач була зареєстрована у вказаній системі 28 листопада 2014 року. Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що операції щодо переказу коштів з рахунку позивача відбулись за допомогою системи «Приват24», які здійснювались шляхом ведення коректних персональних даних, які позивач розголосила третім особам. Зазначає, що у банку не було підстав для відмови в обслуговуванні рахунку позивача, в тому числі розблокуванні, проведенні платежів чи зміни персональних даних, а тому позивач своїми діями сприяла незаконному заволодінню сторонніми особами інформації, яка ідентифікує користувача картки, карткового рахунку та аканту у «Приват24».

Зазначає, що позивачем не доведено та по справі не встановлено, що грошовими коштами протиправно заволоділа інша особа, а сам по собі факт звернення позивача до правоохоронних органів не є підставою для визнання транзакцій позивача недійсними. Вказує, що оскільки позивач повідомила правоохоронні органи та відділення банку про зняття грошових коштів з її карткових рахунків лише 26 липня 2016 року, тобто майже через місяць після списання коштів, то банк не несе відповідальність за збитки від операцій, здійснених до цього повідомлення. Позивачем не доведено, що неправомірними діями відповідача їй завдано шкоду, що між неправомірними діями і настанням шкоди є причинний зв`язок, а також вина відповідача у заподіянні такої шкоди.

Відповідач ОСОБА_1 не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводів в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 29 грудня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 у ПАТ КБ «ПриватБанк» були відкриті карткові рахунки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 .

Відповідно до вказаної довідки банку, 10 червня 2016 року з карткового рахунку № НОМЕР_1 було списано грошові кошти у розмірі 4 939 грн 00 коп., а 23 червня 2016 року - у розмірі 3 948 грн 00 коп. Також 05 липня 2016 року з карткового рахунку № НОМЕР_3 було списано грошові кошти у розмірі 927 грн 08 коп., а 15 липня 2016 року - 4 990 грн 00 коп. та 800 грн 00 коп. Загальна сума списаних коштів із зазначених рахунків складає 15 604 грн 08 коп. Отримувачами коштів є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

З листа Управління освіти, молоді та спорту Святошинської райдержадміністрації від 14 лютого 2019 року № 107-37-455, де працює позивач ОСОБА_1 , вбачається, що роботодавцем у відділення АТ КБ «ПриватБанк» подавалась відомість щодо перерахування заробітної плати позивачу за червень 2016 року в сумі 927 грн 08 коп. та липень 2016 року в сумі 1 385 грн 28 коп. В свою чергу банк зараховує кошти на відкриті у банку на ім`я ОСОБА_1 карткові рахунки.

Встановлено, що 29 червня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» «Борщагівське № 2» за адресою: місто Київ, вул. Симиренка, 14/19, із заявою по факту шахрайства у зв`язку зі зникненням грошових коштів з відкритих на її ім`я у ПАТ КБ «ПриватБанк» карткових рахунків № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , що підтверджується листом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 28 вересня 2016 року № 20.1.0.0/7-20160928/703.

Листом від 03 серпня 2016 року № 20.1.0.0.0/7-20160719/3564 ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовило позивачу у відшкодуванні заподіяної шкоди, оскільки операція щодо переказу коштів була здійснена з коректним введенням логіна і пароля для входу та пароля трансферу в «Приват24». Для вирішення даного питання банк рекомендував позивачу звернутися до правоохоронних органів та зобов`язався надати правоохоронним органам всю необхідну інформацію для повного та об`єктивного розгляду заяви позивача.

Також встановлено, що 20 липня 2016 року на підставі заяви ОСОБА_1 від 19 липня 2016 року Святошинським управлінням поліції ГУ НП України у місті Києві за фактом крадіжки коштів з відкритих на її ім`я рахунків у ПАТ КБ «ПриватБанк» було порушено кримінальне провадження № 0007361 за ч.3 ст. 185 КК України. Позивача ОСОБА_1 у кримінальному провадженні визнано потерпілою, що підтверджується витягом з ЄРДР.

18 жовтня 2016 року на підставі нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 надала банку право на розкриття банківської таємниці на вимогу правоохоронних органів.

Листом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 13 лютого 2017 року на звернення позивача від 05 грудня 2016 року відмовлено у наданні документів щодо результатів службового розслідування банком обставин викрадення коштів з рахунків позивача.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.1066 ЦК України зазначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з ч.3 ст.1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Частинами 1-3 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Згідно зі ст.1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Відповідно до ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затверджене постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/15.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що будь-яких письмових чи усних розпоряджень ПАТ КБ «ПриватБанк» про списання її коштів із вищезазначених карткових рахунків вона банку не надавала. Не містять таких даних і матеріали справи.

Заперечуючи проти позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що перерахування коштів ОСОБА_2 з карткового рахунку позивача відбулось з використанням системи «Інтернет - клієнт - банк» («Приват24»).

Судом першої інстанції встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» надало суду довідку без дати про реєстрацію позивача у системі «Приват24» 16 грудня 2014 року, а в листі ПАТ КБ «ПриватБанк» від 13 лютого 2017 року зазначено, що реєстрація позивача у системі «Інтернет - клієнт - банк» («Приват24») відбулась 28 листопада 2014 року (а.с.13, 44).

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги вказані вище документи, оскільки вони є суперечливими.

Позивач ОСОБА_1 пояснила суду, що вона не реєструвалась у системі «Інтернет - клієнт - банк» («Приват24») та не використовувала її з метою доступу до відкритих на її ім`я у ПАТ КБ «ПриватБанк» карткових рахунків № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 .

Ураховуючи відсутність обставин, які безспірно доводять, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про несанкціоноване списання грошових коштів з рахунків ОСОБА_1 у розмірі 15 604 грн 08 коп., та, відповідно, про наявність підстав для їх стягнення з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_1 своїми діями сприяла незаконному заволодінню сторонніми особами інформації, яка ідентифікує користувача картки, картрахунку та акаунту у «Приват24, що виключає вину банку, ґрунтуються на припущеннях, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що позивач повідомила правоохоронні органи та відділення банку про зняття грошових коштів з її карткового рахунку лише 26 липня 2016 року а тому банк не несе відповідальність за збитки від операцій, здійснених до цього повідомлення, є необґрунтованими, оскільки по справі встановлено, що ОСОБА_1 29 червня 2019 року звернулась до відділення банку та повідомила відповідача про несанкціоноване зняття грошових коштів з її карткових рахунків, що підтверджується листом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 28 вересня 2016 року № 20.1.0.0/7-20160928/703.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач допустив прострочення грошового зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів у розмірі 15 604 грн 08 коп., то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування до відповідача правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України та стягнення з відповідача трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 1 173 грн 75 коп. та інфляційних збитків у розмірі 4 579 грн 43 коп. Наведений розрахунок відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Позивач є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року (справа №761/46145/16-ц).

Відповідно до наданих позивачем розрахунків розмір пені складає 171 331 грн 92 коп. Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано.

Згідно з ч.3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Установивши, що розмір пені в сумі 171 331 грн 92 коп. значно перевищує суму заборгованості по основному боргу та приймаючи до уваги обставини справи, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про зменшення неустойки до розміру основного боргу, що становить 15 604 грн 08 коп.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді