Справа №761/1208/18
Апеляційне провадження №22-ц/824/999/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Журби С.О.,
суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,
за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про скасування рішення житлово-побутової комісії Центрального управління Служби безпеки України,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його наступним:
Він з 1983 року по 26 липня 2005 року був зареєстрований у неприватизованій трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 , яку отримав його батько. 06.09.2002 року дружина позивача - ОСОБА_2 була зарахована на квартирний облік (одна без членів сім`ї), оскільки місце реєстрації її було при військовій частині, а у позивача на цей час ще не було правових підстав для зарахування на квартирний облік. В подальшому 03.08.2005 року позивач виписався з квартири та зареєструвався у будинку в с. Лютіж Вишгородського району Київської області, що призвело до погіршення його житлових умов. Рішенням ЖПК від 24.12.2005 позивача було зараховано на квартирний облік до складу сім`ї ОСОБА_2 .
Після розлучення з позивачем, ОСОБА_2 звернулася до ЖПК з рапортом щодо виключення з квартирного обліку колишнього чоловіка і рішенням ЖПК від 04.10.2006 позивача було знято з квартирного обліку, але в подальшому рішенням ЖПК від 19.11.2008 позивача залишено на квартирному обліку з датою зарахування на квартирний облік - 24.12.2005.
Під час перебування на квартирному обліку позивачем надавалися до ЖПК довідки про склад сім`ї та реєстрацію за новим місцем проживання. Оскільки у 2011 році позивач був забезпечений жилою площею у межах норм, встановлених чинним законодавством України, рішенням ЖПК від 29.09.2011 року його було знято з квартирного обліку в ЦУ СБУ у зв`язку із забезпеченістю житловою площею. При прийнятті цього рішення було враховано результати проведеного 22.07.2011 року обстеження житлових умов ОСОБА_1 житлово-побутовою комісією УСЗ СБ України, тобто підрозділу, в якому він проходив військову службу. На даний час позивач складом сім`ї з 5 осіб перебуває на квартирному обліку у ЦУ СБУ з 04.06.2013 у загальній черзі, а з 03.12.2014 - у списку осіб, які користуються правом першочергового забезпечення житлом як багатодітна родина.
Питання про поновлення позивача на квартирному обліку було розглянуто на засіданні ЖПК ЦУ СБ України від 03.12.2014 року, на якому прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 у поновленні його на квартирному обліку в ЦУ СБ України з 06.09.2002 року у зв`язку з відсутністю на те правових підстав. 16.02.2016 року позивач звернувся з заявою до Першого заступника Голови СБ України щодо вирішення його житлового питання. Рішенням засідання Житлово-побутової комісії Центрального управління СБ України від 12.04.2016 року були залишені без змін як правомірні та належним чином обґрунтовані рішення ЖПК СБ України від 29.09.2011 року (протокол №35), від 04.06.2013 року (протокол №7), від 03.12.2014 року (протокол №23), від 03.12.2014 року (протокол №25).
На підставі викладеного позивач просив суд скасувати як незаконне рішення житлово-побутової комісії Центрального управління Служби безпеки України від 12.04.2016 року, затверджене протоколом №7; зобов`язати ЖПК ЦУ Служби безпеки України зарахувати позивача на квартирний облік Центрального управління СБ України зі збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку в ЦУ СБУ, тобто з 06.09.2002 року; стягнути з відповідача на його користь витрати, пов`язані із сплатою судового збору та оплатою вартості юридичних послуг.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, що визначені у позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та надуманими, а рішення суду законне і обґрунтоване. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня 2018 року без змін.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків:

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що 29.09.2011 року протоколом №35 ОСОБА_1 було знято з квартирного обліку в ЖПК ЦУ Служби безпеки України у зв`язку із забезпеченістю житловою площею, оскільки у зазначений позивачем період факт забезпеченості житловою площею в межах встановлених законодавством норм виключав можливість зарахування або подальшого перебування ОСОБА_1 на квартирному обліку. При цьому питання забезпеченості позивача житловою площею вирішувалося у відповідності до представлених самим же позивачем документів з цього приводу, та висновків комісії за результатами обстеження умов проживання позивача.
Питання поновлення позивача на квартирному обліку було розглянуто на засіданні ЖПК ЦУ Служби безпеки України комісією 03.12.2014 (протокол № 25), на якому прийнято рішення про відмову у поновленні його на квартирному обліку в ЦУ СБУ з 06.09.2002 року, у зв`язку з відсутністю правових підстав.
Засіданням Житлово-побутової комісії ЦУ Служби безпеки України від 12.04.2016 року (протокол №7) були залишені без змін як правомірні та належним чином обґрунтовані попередні рішення відносно ОСОБА_1 за період, починаючи з 29.09.2011 року.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що оскаржуване позивачем рішення Житлово-побутової комісії ЦУ Служби безпеки України від 12.04.2016 року є правомірним та прийняте у відповідності до вимог законодавства України. З наведеною позицією в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її виваженою та обґрунтованою.
Пунктами 2.1, 2.2 Інструкції, затвердженої Наказом Служби безпеки України від 06.11.2007 року №792 «Про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень» (надалі - Інструкція №792), житлово-побутові комісії утворюються у Центральному управлінні, його підрозділах, а також органах, закладах та установах СБ України з метою дотримання вимог чинного законодавства при веденні обліку співробітників, які потребують поліпшення житлових умов, та членів їх сімей, розподілу та використання житлової площі.
Основними завданнями житлово-побутових комісій є: прийняття рішень з питань квартирного обліку і надання житлових приміщень; розгляд рапортів співробітників про зарахування на облік осіб як таких, що потребують поліпшення житлових умов; перевірка житлових умов співробітників; ведення обліку співробітників, які потребують поліпшення житлових умов, та членів їх сімей.
У відповідності до ч. 4 ст. 40 ЖК України зняття з квартирного обліку проводиться органами, які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік.
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
З матеріалів справи вбачається, що вирішення питання стосовно постановлення та зняття позивача з квартирного обліку приймалися відповідними уповноваженими на те органами за результатами аналізу представлених самим же позивачем документів та відповідного обстеження умов його проживання. Стверджуючи про невідповідність таких даних, позивач тим не менш належних та допустимих доказів на підтвердження такої своєї позиції не надає. Навіть з пояснень самого позивача вбачається, що приміщення, в яком він проживав на час прийняття рішення про зняття його з квартирного обліку, змінювалося та перебудовувалося. При цьому до суду не було представлено відповідних доказів щодо часу та підстав зміни такого приміщення, відтак й обставин, що мали б враховуватися при вирішенні питання про належність та правомірність забезпечення позивача житлом. Зважаючи на те, що посилання позивача на невідповідність висновків комісії ґрунтуються на суперечливих документах, не підтверджені беззаперечними доказами, правові підстави для їх прийняття їх судом відсутні.
Окрім наведеного, колегія суддів при вирішенні даної апеляційної скарги зважає також на наступне:
Згідно до положень ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому суд відповідно ст. 13 ЦПК України зобов`язаний розглядати справу виключно за зверненням особи в межах заявлених нею вимог.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує порушеннями його прав, які з його точки зору мали місце при знятті його з квартирного обліку (протокол № 35 від 29.09.2011 року) та при відмові у поновленні на такому обліку з 06.09.2002 року (протокол № 25 від 03.12.2014 року). В той же час предметом даної справи заявлено оскарження рішення житлово-побутової комісії Центрального управління СБ України від 12.04.2016 року, яке фактично не вирішувало житлових питань позивача, а стосується відсутності з точки зору комісії підстав для перегляду попередніх рішень ЖПК СБ України. При цьому ні в позовній заяві, ні апеляційній скарзі позивач не навів жодного положення законодавства, яке б зобов`язувало житлово-побутову комісію скасувати такі попередні рішення.
Оскільки оскаржуване рішення житлово-побутової комісії від 12.04.2016 року не встановлює, не змінює та не припиняє прав та обов`язків позивача, а рішення, які стосуються встановлення, зміни чи припинення його прав та інтересів позивачем не оскаржуються, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а його рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. За таких умов передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П. Приходько