Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 465/5134/15-ц

провадження № 61-30748св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первинним позовом - ОСОБА_1,

представники позивача за первинним позовом: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач-1 за первинним позовом - ОСОБА_4,

відповідач-2 за первинним позовом - ОСОБА_5,

представник відповідачів 1, 2 за первинним позовом - ОСОБА_6,

третя особа за первинним позовом - ОСОБА_7,

представник третьої особи - ОСОБА_3,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_5,

представник позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_6,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1,

представники відповідача за зустрічним позовом: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Франківського районного суду м. Львова у складі судді Дзеньдзюри С. М. від 21 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф. від 06 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив в ході розгляду справи, та остаточно просив стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кошти у розмірі 71 000,00 доларів США за недійсним правочином, що еквівалентно 1 789 200 грн.

Позов мотивований тим, що кошти в сумі 71 000,00 доларів США були передані ним ОСОБА_4, яка діяла від імені ОСОБА_5, за попереднім договором від 16 вересня 2013 року про купівлю-продаж 16/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1, та земельної ділянки за цією ж адресою.

Посилаючись на те, що укладений між сторонами попередній договір є нікчемним, оскільки не посвідчений нотаріально, передані за ним грошові кошти у розмірі 71 000,00 доларів США підлягають поверненню, а тому просив позов задовольнити.

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, який уточнив в ході розгляду справи, та остаточно просив застосувати визначені законом наслідки недійсного правочину від 16 вересня 2013 року, зобов'язавши ОСОБА_1 відшкодувати вартість отриманої за цим договором земельної ділянки, площею 0,0712 га, та 16/25 частини будинку АДРЕСА_1, в сумі 1 917 000 грн, що еквівалентно 71 000,00 доларів США.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 кошти в сумі 71 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 789 200 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Суд першої інстанції, задовольняючи первинний позов, виходив з того, що укладений між сторонами попередній договір купівлі-продажу від 16 вересня 2013 року, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_5 через ОСОБА_4 71 000,00 доларів США, є нікчемний в силу вказівки закону, оскільки укладений в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, а тому грошові кошти в сумі 71 000,00 доларів США підлягають поверненню.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка та 16/25 частини будинку по АДРЕСА_1 не передавалися ОСОБА_1 на підставі недійсного правочину від 16 вересня 2013 року, оскільки були отримані ним під забудову на підставі договору суперфіцію від 13 листопада 2010 року.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року в частині солідарного стягнення коштів з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 71 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 789 200 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про наявність правових підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову та задоволенні первинного позову, проте враховуючи, що ОСОБА_4 не була стороною правочину, а діяла в інтересах ОСОБА_5 в межах наданих їй повноважень як представник, і кошти за вказаним договором отримала для передачі ОСОБА_5, тому вказані кошти підлягають стягненню лише з ОСОБА_5

У липні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що у зв'язку із закінченням строку дії договору суперфіцію від 13 листопада 2010 року сторонами був вчинений та повністю виконаний правочин купівлі-продажу нерухомого майна, проте судами не застосовано вимоги статті 216 ЦК України стосовно зобов'язання ОСОБА_1 відшкодувати вартість отриманої за цим договором земельної ділянки та 16/25 частини будинку в сумі 1 917 000 грн, що еквівалентно 71 000,00 доларів США. Також, стягуючи з відповідача 71 000,00 доларів США, судами не враховано, що сторони в грошовому зобов'язанні можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті, проте сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України, встановленого для валюти на день платежу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 13 листопада 2010 року між ОСОБА_5, від імені якого діяла ОСОБА_4, та ОСОБА_8 і ОСОБА_1, було укладено договір суперфіцію земельної ділянки у смт. Брюховичі, Львів для будівництва та експлуатації господарських споруд, згідно затвердженого проекту будівництва, з дотриманням цільового призначення наданої в користування земельної ділянки.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.3 цього договору він діє строком 1 рік з моменту його підписання. Якщо суперфіціарій продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення терміну дії договору, такий вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, якщо суперфіціар за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору не повідомить письмово суперфіціарія про закінчення договірних відносин.

16 вересня2013 року між ОСОБА_5, від імені якого діяла ОСОБА_4, та ОСОБА_1 було укладено попередній договір, згідно з яким сторони зобов'язалися укласти у майбутньому договір купівлі-продажу 16/25 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з пунктом 2.1 зазначеного договору ОСОБА_5 взяв на себе зобов'язання продати, а ОСОБА_1 - купити вищевказану частину будинку та земельної ділянки за ціною 567 503 грн, що еквівалентно 71 000,00 доларів США.

Сторони попереднього договору домовилися укласти та нотаріально посвідчити основний договір не пізніше 20 вересня 2013 року (пункт 2.2 договору).

Відповідно до пункту 2.3 договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 передав ОСОБА_4, яка діяла від імені ОСОБА_5, грошові кошти в сумі 567 503 грн, що на день підписання цього договору еквівалентно 71 000,00 доларів США. Передачу грошей здійснено готівкою в національній валюті України.

Судами установлено, що попередній договір від 16 вересня 2013 року укладено в простій письмовій формі, а основний договір між сторонами так і не було укладено.

Відповідно до вимог статті 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частинами 1 та 2 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За вимогами частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У випадку недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Враховуючи, що попередній договір купівлі-продажу від 16 вересня 2013 року був укладений у простій письмовій формі, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що він є нікчемним в силу закону, а отже підлягають застосуванню наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України. Передані за цим договором кошти підлягають поверненню.

При цьому судами правильно відмовлено у задоволенні зустрічного позову, оскільки ОСОБА_9 не отримував земельну ділянку та 16/25 частини будинку на виконання умов оспорюваного попереднього договору купівлі-продажу від 16 березня 2013 року, а вони були передані йому під забудову на підставі договору суперфіцію від 13 листопада 2010 року.

Згідно з вказаним договором суперфіцію передбачено плату за забудову земельної ділянки та знесення 16/25 частини будинку у АДРЕСА_1, у зв'язку із чим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 січня 2015 року на користь ОСОБА_5 на виконання умов договору суперфіцію було стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_1 грошову суму, еквівалентну 36 000,00 доларам США, що становило 567 720 грн.

З огляду на вказане суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 про застосування визначених законом наслідків недійсного правочину та зобов'язання ОСОБА_1 відшкодувати вартість отриманої за договором від 16 вересня 2013 року земельної ділянки та 16/25 частини будинку в сумі 1 917 000 грн, що в еквіваленті становить 71 000,00 доларів США, оскільки ні ОСОБА_5, ні ОСОБА_4 не передавали ОСОБА_1 вказані вище земельну ділянку та 16/25 частини будинку на підставі нікчемного правочину від 16 вересня 2013 року.

Разом з тим, повністю задовольняючи первинний позов ОСОБА_1 та стягуючи з ОСОБА_5 на його користь 71 000 доларів США, що еквівалентно 1 789 200 грн, суди не врахували, що за умовами попереднього договору купівлі-продажу від 16 вересня 2013 року передачу грошей було здійснено готівкою в національній валюті України, а саме 567 503 грн, та визначено еквівалент згідно офіційного курсу Національного банку України 71 000,00 доларів США на момент підписання цього договору.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15 та від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з пунктами 2.1, 2.3 попереднього договору ОСОБА_5 взяв на себе зобов'язання продати, а ОСОБА_1 - купити вищевказану частину будинку та земельної ділянки за ціною 567 503 грн, що еквівалентно 71 000,00 доларів США. На підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 передав ОСОБА_4, яка діяла від імені ОСОБА_5, грошові кошти в сумі 567 503 грн, що на день підписання цього договору еквівалентно 71 000,00 доларів США. Передачу грошей здійснено готівкою в національній валюті України.

Отже, згідно з умовами цього договору покупна ціна, тобто грошові зобов'язання покупця за цим договором, виражена в національній валюті України - гривні з визначенням грошового еквівалента - долара США. Саме з зазначеного тексту договору вбачається, що гроші були отримані у гривні.

Зважаючи на вищевикладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що сторона договору може претендувати лише на ті кошти, які вона сплатила відповідно до умов договору у тій валюті, в якій було здійснено платіж, якщо інше не передбачено договором або законом.

Враховуючи, що умовами попереднього договору чітко передбачено передачу грошей готівкою в національній валюті України, а саме 567 503 грн, отже саме вказана сума і підлягала поверненнюпозивачу ОСОБА_1

Згідно частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але в частині вирішення первинного позову ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_5 на його користь 71 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 789 200 грн, допущено неправильне застосування норм матеріального права, а тому рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 567 503 грн. В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій підлягають залишенню без змін.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 400, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року в частині вирішення первинного позову ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_5 на його користь 71 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 789 200 грн,скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 567 503 грн.

В іншій частині рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення судів попередніх інстанцій втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило