Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 369/1495/16-ц

провадження № 61-19654св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Луспеника Д. Д., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Імексбанк»,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова-Інвест», Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», подану Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Імексбанк» Матвієнком АндріємАнатолійовичем, на рішення Апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Сліпченка О. І., Гуля В. В., Іванової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» (далі - ПАТ «Імексбанк»), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова-Інвест» (далі - ТОВ «Нова-Інвест»), Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визнання недійсним договору іпотеки та договору про внесення змін до договору іпотеки. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 17 травня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Імексбанк» (далі - АКБ «Імексбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Імексбанк», та ТОВ «Нова-Інвест» було укладено договір кредитної лінії № 49-07 (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти окремими частинами на умовах, визначених цим договором, в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості в сумі 1 600 тис. євро. Надання коштів здійснювалося з поступовим збільшенням ліміту кредитної лінії з 790 тис. євро на момент підписання договору до 1 600 тис. євро, з кінцевим терміном повернення заборгованості за всіма траншами до 01 липня 2007 року. 18 травня 2007 року між банком і ТОВ «Нова-Інвест» було укладено Договір № 1 про внесення змін до Кредитного договору, згідно з умовами якого викладено в новій редакції пункти 1.1.1, 1.3 Кредитного договору. З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 24 травня 2007 року між АКБ «Імексбанк» та ОСОБА_3, який діяв від її імені як іпотекодавця на підставі нотаріально посвідченої довіреності, було укладено договір іпотеки, за умовами якого вона передала в іпотеку банку земельну ділянку площею 0,2401 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка належить на праві власності іпотекодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого Петропавлівсько-Борщагівською сільською радою 25 липня 2001 року, та житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_2, загальною площею 254,6 кв. м, житловою площею 79,9 кв. м, який належить на праві власності іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 23 липня 2005 року Виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Оспорюваний договір іпотеки не містив посилання на Договір № 1 про внесення змін до Кредитного договору, а лише - на основний Кредитний договір, в якому передбачалися чотири одночасні форми забезпечення виконання основного зобов'язання, з яких дві останні, визначені пунктами 1.3.3, 1.3.4, повністю перекривали суму кредитних коштів. Тобто ОСОБА_3, який діяв від її імені, укладаючи оспорюваний договір, розраховував на те, що забезпечує зобов'язання одночасно з іншими майновими поручителями, зокрема самим ТОВ «Нова-Інвест», яке внесло в заставу обладнання. 30 травня 2007 року між АКБ «ІМЕКСБАНК» та ТОВ «Нова- Інвест» було укладено Договір № 2 про внесення змін до Кредитного договору, яким внесено зміни до пункту 1.1.1. Кредитного договору і збільшено ліміт кредитної лінії до 790 тис. євро та змінено перелік забезпечення зобов'язання. 25 січня 2008 року між АКБ «ІМЕКСБАНК» та ТОВ «Нова-Інвест» було укладено Договір № 3 про внесення змін і доповнень до Кредитного договору, за умовами якого збільшено максимальний ліміт до 945 тис. євро, виключено пункти 1.3.3, 1.3.4 Кредитного договору і доповнено Кредитний договір абзацом, згідно з яким кредит забезпечується усім належним позичальнику майном і коштами. 29 січня 2008 року між АКБ «ІМЕКСБАНК» та ОСОБА_3, який діяв від її імені на підставі нотаріально посвідченої довіреності, було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки, за умовами якого пункти 1.1, 1.3, 1.3.1, 1.3.2 було викладено в новій редакції, а саме в результаті внесених змін іпотекодавець забезпечував зобов'язання в розмірі 945 тис. євро. У вказаному договорі про внесення змін до договору іпотеки також було зазначено про те, що іпотекодавець ознайомлений з договорами про внесення змін до Кредитного договору. 05 лютого та 28 травня 2008 року між АКБ «Імексбанк» та ТОВ «Нова-Інвест» було укладено договори про внесення змін і доповнень до Кредитного договору №№ 4-6. Однак з указаними договорами її ознайомлено не було. Вважає, що під час укладення договору іпотеки банком було приховано факт внесення змін до Кредитного договору, в результаті чого збільшився обсяг її відповідальності, договір іпотеки підписаний з особою, яка не мала права на його укладення, оскільки довіреність, на підставі якої діяв ОСОБА_3, не надавала йому право на передачу належного їй майна в іпотеку. Передана в іпотеку частина земельної ділянки на час укладення договору іпотеки не належала їй на праві власності, оскільки була відчужена на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частини земельної ділянки від 24 квітня 2007 року. Під час укладення договору іпотеки у спірному житловому будинку проживали неповнолітні діти, а саме ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, однак орган опіки та піклування не надав згоди на його укладення. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір іпотеки, укладений 24 травня 2007 року між АКБ «Імексбан» та ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності від її імені, та договір про внесення змін до договору іпотеки, укладений 29 січня 2008 року між АКБ «Імексбанк» та ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності від її імені.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2016 року у складі судді Волчка А. Я. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що неправильне тлумачення позивачем пункту 3.1.8 договору іпотеки щодо розміру її відповідальності у разі порушення умов Кредитного договору позичальником чи внаслідок власного недбальства під час укладення цього договору не є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. На час укладення договору іпотеки неповнолітні діти іпотекодавця не мали права користування житловим будинком, який є предметом іпотеки, тому згода органу опіки та піклування не вимагалася, а права неповнолітніх дітей не були порушені.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 24 травня 2007 року між АКБ «Імексбанк» в особі заступника Голови Правління - директора філії АКБ «Імексбанк» у місті Києві Кузьменка В. М., та ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватнимнотаріусом Київського міського нотаріального округу Пайовою О. П. 05 червня 2006 року за реєстровим № 891, від імені ОСОБА_1 Визнано недійсним договір про внесення змін до договору іпотеки, укладений 29 січня 2008 року між АКБ «Імексбанк» в особізаступника директора філії АКБ «ІМЕКСБАНК» у місті Києві Зайоми С. Г., та ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пановою О. П. 05 червня 2006 року за реєстровим № 891, від імені ОСОБА_1

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої дитини і, укладаючи правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Оскільки на час укладення договору іпотеки у спірному будинку проживали неповнолітні діти, а цей договір був укладений без згоди органу опіки та піклування, висновок місцевого суду про відповідність договору вимогам закону є необґрунтованим. Крім того, до укладення договору частина переданої в іпотеку земельної ділянки була відчужена іншій особі.

У лютому 2017 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Імексбанк» Матвієнко А. А. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оспорюваний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, яка погодилася з його умовами. Апеляційний суд не обґрунтував належним чином свій висновок про недійсність договору іпотеки та не з'ясував, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки або право користування ним на час укладення договору. В дійсності неповнолітні діти іпотекодавця не мали таких прав, тому згода органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки не вимагалася, а права неповнолітніх дітей оспорюваним договором не порушені.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 06 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У травні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що на час укладення договору іпотеки батьки неповнолітніх дітей проживали та були зареєстровані у спірному житловому будинку, тому згідно із законом діти не могли проживати в будь-якому іншому місці. Апеляційний суд дійшов правильного висновку про порушення інтересів неповнолітніх дітей. Крім того, на час укладення оспорюваного договору частина спірної земельної ділянки не належала їй на праві власності, тому не могла бути передана в іпотеку.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 квітня 2018 року справу № 369/1495/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду у повній мірі не відповідає.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 17 травня 2007 року між АКБ «Імексбанк», правонаступником якого є ПАТ «Імексбанк», та ТОВ «Нова-Інвест» було укладено Кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти окремими частинами на умовах, визначених цим договором, в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості в сумі 1 600 тис. євро. Надання коштів здійснювалося з поступовим збільшенням ліміту кредитної лінії з 790 тис. євро на момент підписання договору до 1 600 тис. євро за умови виконання пунктів 1.3.3, 1.3.4 цього договору, з кінцевим терміном повернення заборгованості за всіма траншами до 01 липня 2007 року.

У період з 18 травня 2007 року до 28 травня 2008 року між АКБ «Імексбанк» та ТОВ «Нова-Інвест» було укладено Договори №№ 1-6 про внесення змін до Кредитного договору, згідно з якими збільшився розмір відновлювальної кредитної лінії до 1 226 тис. євро та продовжено строк дії Кредитного договору до 14 травня 2010 року.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Кредитнимдоговором 24 травня 2007 року між АКБ «Імексбанк» та ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку земельну ділянку площею 0,2401 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка належить на праві власності іпотекодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого Петропавлівсько-Борщагівською сільською радою 25 липня 2001 року, та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1510, та житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_2 загальною площею 254,6 кв. м, житловою площею 79,9 кв. м, який належить на праві власності іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 23 липня 2005 року Виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

29 січня 2008 року між АКБ «ІМЕКСБАНК» та ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки, за умовами якого пункти 1.1, 1.3, 1.3.1, 1.3.2 було викладено в новій редакції, якою передбачалося, що цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з Кредитного договору, а також усіх додаткових угод до нього, укладених між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами яких ТОВ «Нова-Інвест» зобов'язано до 14 травня 2010 року повернути іпотекодержателю кредит у розмірі 945 тис. євро, сплатити проценти за користування кредитом згідно з умовами Кредитного договору, а також можливу неустойку, збитки та інші витрати у розмірі та у випадках, передбачених Кредитним договором та цим договором.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п'ята, шоста статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Як роз'яснено у пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які

впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою

обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо

мотивів правочину не має істотного значення.

Частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Враховуючи викладене, відмовивши в задоволенні позову з підстав, передбачених статтями 229, 230 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що неправильне тлумачення іпотекодавцем умов договору іпотеки щодо розміру його відповідальності у разі порушення умов Кредитного договору позичальником чи внаслідок власного недбальства під час укладення договору іпотеки не є підставою для визнання цього договору недійсним. Наведені заявником обставини не свідчать про вчинення оспорюваних нею правочинів під впливом її помилки або обману з боку відповідача.

Іншою підставою для визнання недійсним договору іпотеки позивач зазначила те, що на час укладення цього договору у спірному житловому будинку проживали неповнолітні діти, проте згода органу опіки та піклування на його укладення не надавалася.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За наведених обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує встановлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватися ним відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. Ні ЦК України, ні спеціальний Закон України «Про іпотеку» не містять норм, які б обмежували права членів сім'ї власника житла на користування житловим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Згідно з частиною третьою статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-3005цс15.

Встановлено, що на час укладення оспорюваного договору у спірному житловому будинку була зареєстрована лише ОСОБА_1, що підтверджується будинковою книгою.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що згода органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки не вимагалася, оскільки неповнолітні діти іпотекодавця не мали права користування іпотечним майном.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 09 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року, у справі № 2-187/11 позов ПАТ «Імексбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_10, ТОВ «Нова-Інвест», треті особи: Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3, Києво-Святошиснький районний відділ управління Державної міграційної служби України в Київській області, про звернення стягнення на майно та виселення задоволено частково. В рахунок погашення боргу ТОВ «Нова Інвест» перед ПАТ «Імексбанк» за Кредитним договором у розмірі 1 683 262 євро 34 євроцента, що еквівалентно 16 080 353 грн 21 коп., зокрема звернено стягнення на предмети іпотеки, а саме земельну ділянку площею 0,1211 га, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого Петропавлівсько-Борщагівською сільською радою 25 липня 2001 року, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та житловий будинок із надвірними спорудами загальною площею 254,6 кв. м, розташований по АДРЕСА_2, який належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради 23 липня 2001 року, шляхом проведення прилюдних торгів/аукціону за вартістю, визначеною в межах процедури виконавчого провадження, та направлення коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, в рахунок погашення вказаної заборгованості перед ПАТ «ІмексБанк».

Під час розгляду вказаної справи судами було встановлено, що в договорі іпотеки, укладеному 24 травня 2007 року між АКБ «Імексбанк» та ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, згідно з яким в іпотеку банку було передано, зокрема земельну ділянку площею 0,2401 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, була допущена механічна помилка: замість «земельну ділянку площею 0,1211 га» було надруковано «земельну ділянку площею 0,2401 га».

Тобто зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили 13 травня 2015 року і яке має преюдиційне значення, встановлено правомірність та дійсність оспорюваного в цій справі договору іпотеки, згідно з яким було звернено стягнення на спірне іпотечне майно.

З огляду на вищевказані положення законодавства та рішення Апеляційного суду Київської області від 09 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили та яким в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя звернено стягнення на спірне іпотечне майно згідно з договором іпотеки, чим фактично було підтверджено дійсність оспорюваного в цій справі договору, Верховний Суд дійшов висновку, що за наявності зазначеного судового рішення, яке відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, суд не вправі був його змінювати, зокрема шляхом визнання цього самого договору іпотеки недійсним.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1414цс17.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд всупереч вимогам процесуального права залишив поза увагою встановлені судом першої інстанції обставини, не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування цих обставин та зібраних доказів.

Рішення апеляційного суду ґрунтується на неправильному застосуванні вищенаведених норм матеріального права.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки судом апеляційної інстанції безпідставно скасовано судове рішення місцевого суду, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду необхідно скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ПАТ «Імексбанк» сплатило судовий збір у розмірі 1 322,88 грн. Тому ці грошові кошти слід стягнути з позивача на користь відповідача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», подану Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Імексбанк» Матвієнком Андрієм Анатолійовичем, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року скасувати, а заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги, в розмірі 1 322 (одна тисяча триста двадцять дві) грн 88 коп.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

Д. Д. Луспеник С. О. Погрібний