Постанова

Іменем України

26 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 206/5554/16-ц

провадження № 61-36474св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , Дніпровська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_4 , Дніпровська міська рада, про визнання недійсним державної реєстрації на будинок з господарськими будівлями і спорудами, земельної ділянки, визнання недійсним договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, усунення перешкод у здійсненні користування земельною ділянкою шляхом знесення забудови у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 листопада 2017 року у складі судді Сухорукова А. О.та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом та просив: визнати недійсною державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 від 12 серпня 2015 року на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами і земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 21 липня 2016 року, посвідчений П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 5-323; визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 21 липня 2016 року, посвідчений П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 5-322; усунути йому перешкоди у здійсненні користування земельною ділянкою площею 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_7 відновити становище земельної ділянки, що існувало до порушення його прав, а саме зобов`язати знести здійснену на вказаній вище земельній ділянці забудову у вигляді житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 30 липня 2008 року під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 ними було придбано за договором купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 (змінено назву на Дніпро). Земельна ділянка, на якій розташований придбаний за вказаним договором будинок перебувала у користуванні продавця, а тому до них з ОСОБА_4 перейшло право користування нею. На підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 24 лютого 2010 року № 629/55, в порядку приватизації земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_1 , 18 серпня 2010 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на цю земельну ділянку серії НОМЕР_5, кадастровий номер земельної ділянки :09:447:0009. 28 лютого 2012 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу відчужила вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_9 , яка 09 листопада 2012 року на підставі договору купівлі-продажу передала право власності на земельну ділянку ОСОБА_7 21 липня 2016 року ОСОБА_7 за договором дарування земельної ділянки та житлового будинку, розташованих по АДРЕСА_1 посвідчених П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, подарувала вказані об`єкти нерухомого майна ОСОБА_10 . Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 09 червня 2015 року у справі № 206/7593/14-ц його позовні вимоги були задоволені частково. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_4 , розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1 га, кадастровий номер :09:447:0009, серії НОМЕР_5, зареєстрований 18 серпня 2010 року управлінням Держкомзему у місті Дніпропетровську в книзі записів державних актів на право власності на землю за № 53. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , від 28 лютого 2012 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В. Е., зареєстрований в реєстрі за № 421. Визнано недійсним державний акт від 30 листопада 2012 року № 01 на право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1 га, кадастровий номер :09:447:0009. Витребувано від ОСОБА_7 та передано у його користування земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2015 року, рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 9 червня 2015 року скасовано в частині витребування та передачі земельної ділянки, а також в частині стягнення з ОСОБА_7 судових витрат. Відмовлено у задоволенні його позову до ОСОБА_7 про витребування та передачі земельної ділянки. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 травня 2016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2015 року скасовано, а рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 9 червня 2015 року в частині витребування та передачі земельної ділянки у його користування залишено без змін. У зв`язку з цим він просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Самарський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 06 листопада 2017 року позов задовольнив частково. Визнав недійсною державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 від 12 серпня 2015 року на земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 . Визнав недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 , укладений 21 липня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , посвідчений П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №5-322. У задоволенні решти вимог відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 09 червня 2015 року визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , від 28 лютого 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В. Е., зареєстрований в реєстрі за № 421. Визнано недійсним державний акт від 30 листопада 2012 року № 01 на право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1 га, кадастровий номер :09:447:0009, а тому дійшов висновку, що підлягає визнанню недійсною державна реєстрація права власності ОСОБА_7 від 12 серпня 2015 року на земельну ділянку площею 0,1000 га та договір дарування земельної ділянки від 21 липня 2016 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 . При цьому суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні користування земельною ділянкою площею 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_7 відновити становище земельної ділянки, що існувало до порушення його прав не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано і судом не здобуто доказів, які б підтверджували площу, розміри та цільове призначення даної земельної ділянки, переданої в користування, що унеможливлює визначити співвідношення взаємного розташування такої земельної ділянки і житлового будинку.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Апеляційний суд Дніпропетровської області постановою від 11 квітня 2018 року рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 листопада 2017 року залишив без змін.

Мотивував судове рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У травні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 листопада 2017 року в частині відмовлених позовних вимог та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована неврахуванням судами того, що згідно з висновком про наявні обмеження на використання земельної ділянки від 11 червня 2009 року № 100-С складеним Управлінням Держкомзему в місті Дніпропетровську за матеріалами остаточних геодезичних вимірювань площа земельної ділянки на якій знаходиться домоволодіння АДРЕСА_1 складає 0,1000 га. Його право користування спірною земельною ділянкою виникло після набуття права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , а тому розмір земельної ділянки визначений на підставі вищенаведених геодезичних вимірювань і, відповідно, становить загальний обсяг використовуваної ним землі. Судами залишено поза увагою також і те, що всі учасники, визнаних судами недійсних правочинів, набували у незаконне володіння спірну земельну ділянку в існуючих межах, тобто площею 0,1000 га. Оскільки ОСОБА_7 спорудила на його земельній ділянці житловий будинок, який не може вважатися законним будівництвом, і зареєструвала на нього право власності, він має право на усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

У жовтні 2018 року ОСОБА_7 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що вони є законними і обґрунтованими. У відзиві зазначила, що звертаючись з цим позовом ОСОБА_1 вказував про набуття права користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1 ,в зв`язку з придбанням 30 липня 2008 року разом з ОСОБА_4 домоволодіння за вказаною адресою, посилаючись на частину другу статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та частину другу статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). При цьому, позивач фактично міг набути (однак не набув) право користування лише на 1/2 частину спірної земельної ділянки, оскільки домоволодіння, придбане за договором від 30 липня 2008 року належало йому та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності. Статтею 120 ЗК України та статтею 377 ЦК України в редакціях, чинних на час придбання домоволодіння АДРЕСА_1 (30 липня 2008 року) було передбачено, що до покупця переходить те право на земельну ділянку, яке існувало у продавця на момент відчуження об`єкта нерухомого майна. Позивачем не надано доказів того, що продавцю за договором купівлі-продажу від 30 липня 2008 року була надана в користування будь-яка земельна ділянка. Крім того, ОСОБА_1 не може мати права користування земельною ділянкою, оскільки на момент придбання домоволодіння (30 липня 2008 року) земельна ділянка площею 0,100 юридично не існувала, так як право на неї виникло лише після приватизації ОСОБА_4 , яка в подальшому скасована, а тому ця земельна ділянка є комунальною власністю. Також у 2011 році ОСОБА_4 знесла придбане 30 липня 2008 року домоволодіння, а інше належне ОСОБА_1 майно на земельній ділянці відсутнє, а тому він не є ні власником домоволодіння ні власником спірної ділянки.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

08 жовтня 2018 року справа № 469/1127/16-ц надійшла до Верховного Суду.

У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду суддю Пророка В. В. відповідно до розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року № 760/0/226-19 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 20 червня 2019 року визначено суддю-доповідача Зайцева А. Ю.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що з наданої копії довідки «АПУ», яка посвідчена Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» та перебуває в інвентарній справі встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , далі мовою оригіналу «АПУ АНД Райжилотдел сообщает, что земельный участок на АДРЕСА_3 закреплен за гражданином ОСОБА_12 Постановление Райсовета 12/ІІІ 1936 г».

Згідно з довідкою Самарської ради народних депутатів від 1979 року встановлено, що ОСОБА_13 належало домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке раніше мало № НОМЕР_1 та замінено на № НОМЕР_2 .

Зі свідоцтва про право особистої власності від 28 листопада 1979 року, виданого виконавчим комітетом Самарської районної ради народних депутатів встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення Самарської районної ради народних депутатів від 10 серпня 1979 року № 826 належало ОСОБА_13 .

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 20 липня 2008 року після смерті ОСОБА_14 ОСОБА_15 належало домоволодіння АДРЕСА_1 , яке знаходиться на земельній ділянці 1 070 кв. м (за фактичним користуванням).

30 липня 2008 року ОСОБА_15 продала ОСОБА_4 домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу домоволодіння.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 24 лютого 2010 року за № 629/55, ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельну ділянку 0,1000, кадастровий номер № :09:447:0009, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з актом Комунального підприємства «Міжміське бюро технічної інвентаризації» від 19 серпня 2011 року, домоволодіння по АДРЕСА_1 знесено.

Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 09 червня 2015 року в справі № 206/7593/14-ц, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , треті особи: Управління Державного земельного агентства у місті Дніпропетровську Дніпропетровської області, Дніпропетровська міська рада, про визнання недійсними державних актів про право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування майна від добросовісного набувача задоволено частково. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_4 , розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1 га, кадастровий номер :09:447:0009, серії НОМЕР_3, зареєстрований 18 серпня 2010 року управлінням Держкомзему у м. Дніпропетровську в книзі записів державних актів на право власності на землю за №53. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , від 28 лютого 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В. Е., зареєстрованого в реєстрі за № 421. Визнано недійсним державний акт від 30 листопада 2012 року № 01 на право власності на ім`я ОСОБА_7 на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1 га, кадастровий номер :09:447:0009. Витребувано від ОСОБА_7 та передано у користування ОСОБА_1 вищевказану земельну ділянку. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2015 року, рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 09 червня 2015 року скасовано в частині витребування та передачі земельної ділянки і розподілу судових витрат, та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 травня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2015 року скасовано, рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 9 червня 2015 року в частині витребування та передачі земельної ділянки у користування ОСОБА_1 , залишено без змін.

Крім того, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України зазначено, що постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року рішення Дніпропетровської міської ради від 24 лютого 2010 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки було визнано незаконним та скасовано, дане рішення набрало законної сили.

01 липня 2016 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_8 житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування житлового будинку, посвідченим державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Рівною О. В.

Згідно з договором дарування земельної ділянки від 01 липня 2016 року посвідченим державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Рівною О. В., ОСОБА_8 отримала у дар від ОСОБА_7 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить дарувальнику на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданого Управлінням Дежкомзему у місті Дніпропетровську Дніпропетровської області 27 березня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим 28 лютого 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Єдаменко О. А., зареєстрованим № 3650.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого Управлінням Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області 21 липня 2017 року, кадастровий номер земельної ділянки :09:447:0009

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що 21 липня 2016 року за ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 21 липня 2016 року за № 5-323 зареєстрована земельна ділянка, кадастровий номер 210100000:447:0009, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

З наданої відповіді Державного архіву Дніпропетровської області встановлено, що документи виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради депутатів трудящих міста Дніпропетровська, які знаходяться на зберіганні в державній області, охоплюють період 1918, 1935, 1943-1976 роки, у документах за 1935 рік знаходиться лише одна архівна справа - «Учетные карточки лиц, лишенных избирательных прав», документів за 1936 рік на зберіганні в архіві немає.

З відповіді Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради встановлено, що вони позбавлені можливості надати інформацію щодо надання чи закріплення земельної ділянки в АДРЕСА_2 , оскільки в архіві районної у місті ради знаходяться документи з 1994 року.

Архівна копія рішення районної ради міста Дніпропетровська від 19 березня 1936 року відсутня, що підтверджується листом архівного управління департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради від 15 травня 2017 року.

Згідно з листом Дніпропетровської міської ради від 20 червня 2017 року № 7/11-1427, відомості про одержання ОСОБА_4 державного акту серії НОМЕР_6 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 у них відсутні.

Згідно з листом головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області від 18 серпня 2017 року відомості про рішення, на підставі якого ОСОБА_4 було видано державний акт на приватну власність на земельну ділянку відсутнє.

Під час розгляду цієї справи місцевим судом неодноразово вживалися заходи щодо встановлення розміру та площі земельної ділянки наданої в користування по АДРЕСА_1 , але документів, які б могли підтвердити її площу та розмір суду надано не було.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Рішення судів попередніх інстанцій оскаржені лише в частині відмовлених позовних вимог, а тому переглядаються Верховним Судом у вказаній частині.

Конституція України, відповідно до її статей 22, 41, гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частин першої, другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що придбавши у власність земельну ділянку, ОСОБА_7 збудувала на ній будинок та 17 вересня 2015 року отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже ОСОБА_7 у законний спосіб набула право власності на будинок, а тому набуття права власності ОСОБА_8 на спірний будинок за договором дарування також є правомірним і на неї поширюються всі гарантії недоторканості права власності. З цих підстав не можна вважати обгрунтованими доводи касаційної скарги щодо незаконності прав відповідачів на зведений, а згодом отриманий у дар житловий будинок.

Сам по собі факт повернення в користування позивачу за рішенням суду земельної ділянки під придбаним у 2008 році в шлюбі будинком, не є безумовною та легітимною підставою для знесення житлового будинку іншої особи, тобто для позбавлення такої особи власності. Очевидно, що таке втручання у право власності не відповідає і принципу пропорційності з огляду на положення статті першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Крім того, суди попередніх інстанцій правильно виходили з відсутності доказів, які підтверджують встановлення позивачу землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі відповідно до статті 55 Закону України «Про землеустрій» та статті 98 ЗК України. Тобто позивачем не було доведено своїх прав на конкретно визначену земельну ділянку в натурі, а тому не можна вважати, що він довів порушення таких прав спорудженим відповідачем будинком.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні користування земельною ділянкою площею 0,1000 га, розташовану по АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_7 відновити становище земельної ділянки, що існувало до порушення його прав, а саме зобов`язати знести здійснену на вказаній вище земельній ділянці забудову у вигляді житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами. Суди правильно відмовили і у визнанні недійсним договору дарування житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 21 липня 2016 року, посвідченого П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 5-322 та державної реєстрації права власності на нього, у зв`язку з недоведеністю наявності підстав для визнання спірного правочину недійсним.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями, які в оскаржуваній частині відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року в частині вирішення позову про: визнання недійсним договору дарування житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 21 липня 2016 року, посвідчений П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 5-322 та державної реєстрації права власності на цей будинок; усунення перешкод у здійсненні користування земельною ділянкою площею 0,1000 га, розташовану по АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_5 відновити становище земельної ділянки, що існувало до порушення його прав, а саме зобов`язати знести здійснену на вказаній вище земельній ділянці забудову у вигляді житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами,залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило