П О С Т А Н О В А

іменем України

27 листопада 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах»на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 12 вересня 2019 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого страхового відшкодування,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року позивач ПрАТ СК «Інгосстрах»звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 16 березня 2016 року між страховою компанією «Інгосстрах» і ПАТ КБ «ПриватБанк»було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № DNHSIIV131239, за яким позивач застрахував майнові інтереси, пов`язані із експлуатацією належного ПриватБанку автомобіля «VolkswagenTransporter» р.н.НОМЕР_1 .

Вказував, що 08 червня 2016 року по вул.Дегтярівській 55 у м.Києві сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля «Volkswagen Transporter» р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , та вантажного автомобіля «МАN» р.н. НОМЕР_2 .Вказана ДТП сталася внаслідок порушення ПДР відповідачем ОСОБА_1 , який, керуючи автомобілем «Volkswagen Transporter», не дотримався безпечного бокового інтервалу, порушив п.13.1 ПДР та допустив зіткнення із автомобілем «МАN». Вина ОСОБА_1 у порушенні ПДР і скоєнні правопорушення за ст.124 КУпАП стверджується постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 11 липня 2016року.

Внаслідок ДТП власнику застрахованого автомобіля ПАТ «КБ «Приватбанк» завдано матеріальної шкоди, яка згідно звіту № 40-2016 від 01 липня 2016 року складає 7369,16 грн. Позивач, виконуючи свої обов`язки перед страхувальником, на підставі складеного страхового акту № И-6947276 від 27 липня 2016 року виплатив банку страхове відшкодування у розмірі 7369,16 грн.,що стверджується платіжним дорученням № 2915 від 28 липня 2016 року. Посилаючись на те, що згідно ст.27 Закону України «Про страхування» до нього як страховика перейшло право вимоги до відповідальної за збитки особи, просив стягнути з відповідача на його користь виплачене страхове відшкодування урозмірі 7369,16 грн. та судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 12 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

- 2 -

Не погоджуючись із рішенням, позивач ПрАТ «СК «Інгосстрах» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Скарга мотивована тим, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин ст.1172 ЦК України, яка передбачає відшкодування роботодавцем шкоди, завданої працівником третім особам. Однак, в даній справі відповідач завдав шкоду саме майну роботодавця, яка компенсована позивачем, а відтак до нього перейшло право вимоги до винуватця ДТП згідно приписів ст.27 Закону України «Про страхування» і ст.993 ЦК України, які не застосовані судом. Це ж стосується посилань суду на постанову Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-229цс14, з урахуванням якої суд фактично пропонує позивачу звернутися з вимогами до ПриватБанку про стягнення страхового відшкодування, сплаченого позивачем на користь цього ж банку. Або фактично дозволяє усім працівникам безоплатно нищити майно роботодавця, адже відповідальність буде нести сам роботодавець. Звертає увагу, що наявний у ПриватБанку поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності щодо автомобіля «VolkswagenTransporter», виданий 16 грудня 2015 року ТзДВ СК «Кредо» № АІ/8784180, не звільняє відповідача від відповідальності за завдані збитки.

Скаржник просив у скарзі розглядати справу у відсутність представника.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ПрАТ «СК «Інгосстрах» є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 7369,16 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Враховуючи, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини віддповідача в робочий час під час виконання останнім своїх службових обов'язків, вимоги позивача про стягнення страхового відшкодування не грунтуються на законі.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і

- 3 -

вимогам закону.

За положеннями ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку, якщо ця особа не доведе, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або з умислу потерпілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України).

Відповідно до ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, мала до особи, відповідальної за завдані збитки у деліктному зобов`язанні, що виникло внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Судом встановлено, що 16 березня 2016 року між страховою компанією «Інгосстрах»і ПАТ КБ «ПриватБанк»було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № DNHSIIV131239, за яким позивач застрахував майнові інтереси, пов`язані із експлуатацією належного ПриватБанку автомобіля «VolkswagenTransporter» р.н.НОМЕР_1 .

08 червня 2016 року по вул.Дегтярівській 55 у м.Києві сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля «Volkswagen Transporter» р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , та вантажного автомобіля «МАN» р.н. НОМЕР_2 .

ДТП сталася з вини водія ОСОБА_1 , який, керуючи автомобілем «Volkswagen Transporter», не дотримався безпечного бокового інтервалу, порушивши п.13.1 ПДР, та допустив зіткнення із автомобілем «МАN». Вина ОСОБА_1 у порушенні ПДР і скоєнні правопорушення за ст.124 КУпАП стверджується постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 11липня 2016року.

Внаслідок ДТП автомобіль «Volkswagen Transporter»отримав механічні пошкодження. Відповідно до умов договору добровільного страхування страховик ПрАТ «СК «Інгосстрах» на підставі страхового акту № И-6947276 від 27липня 2016року виплатив банку страхове відшкодування у розмірі 7369,16 грн., що стверджується платіжним дорученням № 2915 від 28 липня 2016 року.

Також судом встановлено, щовідповідач ОСОБА_1 із 21 травня 2015року і на час розгляду справи є працівником ПАТ КБ «Приватбанк» і займає посаду водія-інкассатора ГРУ, РУ, СФ, ВФ, що стверджується копією трудової книжки (а.с.147-151). На момент своєння ДТП відповідач виконував трудові обов`язки водія-інкассатора, що стверджується копією подорожнього листка №107481 від 08 червня 2016 року (а.с.146).

За таких обставин з огляду на те, що за завдану працівником шкоду, в тому числі внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, несе відповідальність роботодавець, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову, як такого, що не грунтується на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин ст.1172 ЦК України, оскільки в даній справі відповідач завдав шкоду не третім особам, а саме майну роботодавця, яка компенсована позивачем, а відтак у останнього виникло право вимоги до винуватця ДТП, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані з наступних підстав.

У Главі 82 «Відшкодування шкоди» ЦК України врегульовані як загальні підстави

- 4 -

відповідальності за завдану майнову шкоду (ст.1166 ЦК), так і спеціальні підстави з огляду на особливості певних правовідносин, до яких в тому числі відноситься ст.1172 ЦК України, яка покладає на роботодавця обов`язок відшкодувати шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Аналіз змісту наведених норм дає підстави для наступних висновків.

По-перше, ст.1172 ЦК України є спеціальною нормою по відношенню до загальних підстав відповідальності за завдану шкоду і покладає відповідальність за шкоду не на працівника як винну особу, а саме на роботодавця, що у свою чергу виключає відповідальність працівника перед будь-якими третіми особами, в тому числі перед страховиками, яким є позивач ПрАТ «СК «Інгосстрах».

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-229цс14, де Верховний Суд України зазначив, що шкода, завдана внаслідок ДТП, з вини водія, який керував належним роботодавцю автомобілем, відшкодовується власником (володільцем) цього автомобіля, а не безпосередньо винним водієм. Отже, суд правильно застосував дану постанову.

По-друге, підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації встановлені Главою ІХ КЗпП України, згідно ст.130 якого працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Наведені норми КЗпП України щодо відповідальності працівника перед роботодавцем є спеціальними нормами по відношенню до загальних підстав відповідальності ЦК України і не передбачають відповідальності працівника перед іншими особами за завдану при виконанні трудових обов`язків шкоду, а тому посилання позивача у апеляційній скарзі на те, що суд фактично дозволяє усім працівникам безоплатно нищити майно роботодавця, адже відповідальність буде нести сам роботодавець, не стосуються і не пов`язані із правами і обов`язками позивача.

І по-третє, згідно ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, мала до особи, відповідальної за завданий збиток.

Тобто, дана норма надає страховику, який виплатив страхове відшкодування, право вимоги лише до особи, відповідальної за завданий збиток. При цьому Глава 82 «Відшкодування шкоди» ЦК України розрізняє як поняття винної особи, безпосередніми діями якої завдано шкоди, так і поняття особи,відповідальної за завданий збиток, якою може бути володілець джерела підвищеної небезпеки, роботодавець, страховик тощо, які не заподіювали безпосередньо шкоди, проте закон покладає на них відповідальність за завданий збиток.

В даному випадку позивач помилково ототожнює винуватця ДТП відповідача ОСОБА_1 із особою, відповідальною за завданий збиток, якою в даній справі згідно ст.1172 ЦК України є роботодавець ПАТ КБ «ПриватБанк».

Колегія суддів звертає увагу, що в силу характеру правовідносин в даній справі ПАТ КБ «ПриватБанк» є як страхувальником, тобто особою, якій завдано збитків, так і особою, яка є відповідальною за завдані збитки як роботодавець відповідача, що у свою чергу

- 5 -

унеможливлює стягнення страхового відшкодування із відповідача.

З викладених вище підстав не має правоого значенння для вирішення спору наявність у ПриватБанку полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності щодо автомобіля «Volkswagen Transporter» № АІ /8784180 від 16 грудня 2015 року.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах»залишити без задоволення.

Рішення на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 12 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: