Справа № 140/3076/18
Провадження №2/140/168/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2019 року м. Немирів

Немирівський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Царапори О.П.

розглянувши в порядку письмового провадження у спрощеному позовному провадженні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

Виклад позиції позивача.

21.07.2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики за умовами якого кредитор позичив 830 доларів США та 30000 гривень на строк 5 місяців із зобовязанням повернути борг 21.11.2017 року.

Кошти згідно умов договору були передані відповідачу під розписку відповідальну розписку.

Строк виконання зобовязання сплинув 21 листопада 2017 року і станом на цей день сума боргу склала 30000 гривень та 830 доларів США , що у національній валюті із розрахунку 26,47 гривень за один долар США складає 21970 гривень 10 копійок, а всього разом 51970 гривень 10 копійок, а також з урахування 3% річних 1388 гривень 24 копійки.

Отже тіло боргу складає 53389 гривень, 40 копійок, що є сумою 30000 доларів США та еквіваленту 830 доларів США по курсу Національного банку України на день подання позову.

Однак, відповідач ухиляється від повернення боргу ігнорує спроби звязатися із позичальником та влаштувати повернення боргу у досудовому порядку.

За таких обставин позивач був вимушений звернутися до суду за захистом своїх законних прав.

Виклад позиції відповідача.

Відповідач ОСОБА_3 відзив на позов із викладенням своїх заперечень до суду не подав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 19.12.2018 року.

Заяви, клопотання позивача, відповідача

Представником позивача в межах заявленого позову подано письмове підтвердження в порядку п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, що зі сторони позивача звернення до суду з аналогічним позовом до того ж відповідача та з тих самих підстав не було.

Відповідач ОСОБА_4 заяв і клопотань, повязаних із розглядом справи, до суду не подавав.

Процесуальні дії у справі

Відповідно до ухвали суду від 19.12.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1Г до ОСОБА_5 про стягнення боргу та відкрито провадження у справі, розгляд цивільноїсправи призначено в порядку спрощеного позовного провадження на 11 січня 2019 року на 09.45 год без повідомлення (виклику) учасників справи.

Судом здійснювався запит до відділу УДМС України у Вінницькій області з метою встановлення місця проживання відповідача. Згідно здійсненого запиту до адресно-довідкового

підрозділу ГУДМС України у Вінницькій області відповідач ОСОБА_5 проживає м. Немирів , 135, Вінницької області, що відповідно збігається з адресою зазначеною позивачем у позові, а тому ухвалу суду від 19.12.2018 року було направлено на адресу відповідача з відповідними додатками.

Таким чином, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації нею права судового захисту своїх прав та інтересів.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи.

Відповідно до ч.2, п.1 ч.6 ст. 19, п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України суд розглядає за правилами спрощеного провадження без виклику сторін малозначні справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мініміму для працездатних осіб.

Частиною 1 статті 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

За приписами ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Вказана вимога ЦПК України роз'яснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі.

У зв'язку з наведеним вище, суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження, без проведення судового засідання (ч.13 ст.7 ЦПК України).

Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено.

За вказаних обставин, за приписами ч.2ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.

Оскільки розгляд означеної цивільної справи здійснюється у порядку письмового провадження у спрощеному провадженні без повідомлення сторін, тобто за їх відсутності, без проведення судового засідання, то суд вважає, що справа підлягає до задоволення в порядку спрощеного позовного провадження.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази

Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини позики, зокрема кредиту, які регулюються ЦК України.

Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами.

Вирішуючи спір, суд встановив факт укладення 21.07.2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 договору позики830 доларів США та 30000 гривень на строк 5 місяців із зобовязанням повернути борг 21.11.2017 року, який останній зобовязувався в сумі 3600 доларів згідно розписки ( а.с.9).

Боргова розписка, що написана відповідачем ОСОБА_3А та надана позивачеві ОСОБА_1, відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України та підтверджує факт позики коштів.

Боржник отримав кошти, однак уникає від виконання умов договору позики, а тому повинен сплатити суму боргу, оскільки договір є обовязковим для виконання сторонами відповідно до ст.629 ЦК України.

Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування

Встановленим судом фактам відповідають зобовязальні правовідносини, зокрема, щодо невиконання грошових зобовязань, правових підстав для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України, правових підстав для стягнення курсової різниці, які регулюються нормами Конституції, Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України.

Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу (ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України).

Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті (ч.ч.1, 2 ст.524 ЦК України).

Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ст.533 ЦК України).

Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання ( неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Частиною другою ст.509 ЦК України передбачено, що зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533, 625 ЦК України грошовим є зобовязання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобовязання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обовязку. Тобто, грошовим є будь-яке зобовязання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обовязок боржника з такої сплати.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобовязання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобовязання, так і на не договірні (деліктні) зобовязання.

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобовязання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобовязань.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобовязання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч.1 ст.625 ЦК України).

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При цьому, при виборі і застосуванні норм закону щодо поняття «курсова різниця» та сфери його застосування суд враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України.

Так, у постановах ОСОБА_7 Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі №357/16594/15-ц (провадження №14-69 цс18), від 30.05.2018 року у справі №750/8676/15-ц, постановах Верховного Суду від 01.08.2018 року у справі №361/1936/16-ц, від 31.10.2018 року у справі №357/16594/15-ц (провадження №61-1305св18) Верховним Судом визначено поняття «курсова різниця» та сфери застосування цього поняття.

З п.4 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 21 «Вплив змін валютних курсів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 10.08.2000 року за №193 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 «Вплив змін валютних курсів»

вбачається, що валютний курс це установлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни, а курсова різниця це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

Верховним Судом розяснено поняття «курсова різниця» різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу. Монетарні статті це статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобовязання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.

Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за яких здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між: датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків; датою відображення операції бухгалтерського обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Тому,суд вважає наведені позивачем розрахунки понесених ним інфляційних втрат та трьох процентів річних такими, що ґрунтуються на нормах закону, належних та допустимих доказах, досліджених судом, тому погоджується з ними, у звязку із чим підлягає стягненню з відповідача на користь позивача,

Висновки суду

Позивач довів, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Позовні вимоги в частині стягнення витрат на юридичну допомогу не підтверджуються матеріалами справи, а тому є необґрунтовані та такі, що не підлягають до задоволення.

Аналізуючи норми наведеного законодавства та досліджені судом докази, що містяться в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наведених у ньому підстав, які підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи.

До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу (п.1 ч.2 ст.133 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України).

Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст.141 ЦПК України).

Так, відповідно до п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» при зверненні до суду з позовом майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню, то, відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704 гривні 80 коп (а.с.14). В стягнення витрат на оплату юридичних послуг слід відмовити.

Керуючись ст.ст.4, 5, 7, 10, 11, 12, 13, 76-81, 83, 89, 247, 258, 259, 263-265, ч.4 ст.268, ст.ст.273, 274-279 ЦПК України, на підставіст.ст.509, 525, 526, 530, 610, 625, 629, 634, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, - задовольнити частково.

Стягнути ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН на користь ОСОБА_1,ІПН НОМЕР_1 за договором позики грошових коштів від 21.07.2017 року в розмірі 53389 (пятдесят три тисячі вісімдесят девять ) гривень 40 копійок., що сумою 830 доларів США по курсу Національного банку України, на день подання позову

Стягнути ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН на користь ОСОБА_1,ІПН НОМЕР_1 за договором позики грошових коштів від 21.07.2017 року3% річних від протсроченої суми за невиконання грошових зобовязань у розмірі 1388 (одна тисяча триста вісімдесят вісім) гривень 24 копійки.

Стягнути ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН на користь ОСОБА_1,ІПН НОМЕР_1 судові витрати у виді 704 ( сімсот чотири) гривні 80 копійок судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подаєтьсядо Вінницького апеляційного суду через Немирівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: О.П. Царапора