ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: №22-ц/819/1733/19 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Бугрика В.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Шибінська А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Андруневича Віктора Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 ,на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 липня 2019 року, у складі судді Прохоренко В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонської міської ради (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 ) про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку набувальної давності,

В С Т А Н О В И В :

10 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, зазначивши ціну позову в 14102,00грн, в якому просила визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на 9/25 (36/100) частин будинку АДРЕСА_1 , які належали померлій ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтований наступним.

Вона (позивачка) є власником 16/25 (64/100) частин вказаного житлового будинку відповідно до договору дарування від 05.01.2015 року, укладеного між нею та ОСОБА_2 , з яким вона проживає у цивільному шлюбі. У свою чергу ОСОБА_2 придбав свою частку будинку 12.04.2003 року на підставі договору дарування.

Власником решти 9/25 (36/100) частин вказаного житлового будинку є ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Спадкоємців, які прийняли її спадщину, немає.

У вказаному будинку вона (позивачка) проживає з 2004 року разом з ОСОБА_2 , який проживає та зареєстрований в ньому з 21.10.2003 року. Крім них в цьому будинку проживають їх діти.

Враховуючи, що в тій частині будинку, де проживала ОСОБА_3 , ніхто не проживав з 1996 року, вона разом із співмешканцем з 2004 року по теперішній час добросовісно, відкрито та безперервно користується вказаною частиною будинку.

З огляду на викладене, а також на той факт, що вона проживає у спірній частині житлового будинку більше 10 років, просить на підставі ст.344 ЦК України задовольнити позов.

У своєму поясненні на позовну заяву представник відповідача Херсонської міської ради Зеленіна С.М. просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність позовних вимог положенням ст.344 ЦК України.

Оскаржуваним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 08 липня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Андруневич Віктор Миколайович, діючий від імені ОСОБА_1 ,просить вказане рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, зазначив, що суд прийшов до помилкового висновку про недоведеність безперервного, протягом 10 років, володіння позивачкою спірним нерухомим майном. Адже, як вважає скаржник, у справі належними доказами доведено, що після смерті ОСОБА_3 в 1996 році в належній їй (померлій ОСОБА_3 ) частині житлового будинку ніхто не проживав до 2003 року, коли в цей будинок вселився ОСОБА_2 , а потім в 2004 році позивачка з дітьми. Родичів, які претендували б на спадщину ОСОБА_3 , немає.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

За копією паспорта позивачка є громадянкою України, ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зареєстрованим її місцем проживання з 25.10.2014 року по 30.12.2014 року був вказаний житловий будинок АДРЕСА_1 . З 30.12.2014 року зареєстрованим її місцем проживання стала квартира АДРЕСА_2 (а.с.7).

Відповідно до договору дарування від 05.01.2015 року, укладеного між Дарувальником ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Дергільовою О.Г., Дарувальник подарував, а Обдаровувана прийняла в дар належні Дарувальнику 16/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 221,12 кв.м (а.с.12).

За вказаним договором дарування (п.3) відчужувані 16/25 частин житлового будинку належать на праві власності Дарувальнику на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 12.04.2003 року.

Право власності позивачки на 16/25 частин вказаного житлового будинку зареєстровано 05.01.2015 року (а.с.13).

З Інформації з різних державних реєстрів щодо об`єкта нерухомого майна (з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна), сформованої 08.06.2018 року, зокрема із Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що власником 9/25 частин вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності б/н від 02.12.1986 року, виданого виконкомом Комсомольської районної ради м.Херсона згідно рішення Комсомольського виконкому від 21.11.1986 року за № 520/19, є ОСОБА_3 (а.с.14-16).

Враховуючи наведене вище (відсутність конкретних приміщень, що відчужуються у відповідних договорах дарування, а також наявність сталої однієї для всіх поштової адреси), те, що, як не спростовано учасниками справи, поділ чи виділ об`єктів нерухомого майна в судовому порядку не вирішувався, апеляційний суд дійшов висновку про наявність саме спільної часткової власності на вказаний житловий будинок.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Херсоні, що підтверджується актовим записом про смерть № 4604, складеним 06.12.1996 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області (а.с.87-88).

Відповідно до повідомлення Державного нотаріального архіву Херсонської області від 17.05.2019 року за №821-01/18 та повідомлення Третьої Херсонської державної нотаріальної контори Херсонської області від 17.05.2019 року № 1498/01-16, після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа не заводилася (а.с.97-99, 100-101).

Згідно Звіту про експертну оцінку від 04.06.2018 року, складеному ТОВ "Оціночна компанія "Кремінь", ринкова вартість об`єкта оцінки (житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 63,5 кв.м) складає 39173,00грн (а.с.30-39).

Щодо вказаного житлового будинку складено 08.01.2013 року технічний паспорт, відповідно до якого вказані його власники: ОСОБА_2 (16/25) та ОСОБА_5 (9/25) (а.с.17-19).

Відповідно до домової книги для прописки громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 , у вказаному будинку зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 21.10.2003 року; наявні дані про реєстрацію в ньому позивачки без зазначення конкретних дат (а.с.20-25). Однак, як вбачається з копії паспорта позивачки і це вона підтвердила при апеляційному розгляді справи, у вказаному будинку позивачка була зареєстрована з 25.10.2014 року по 30.12.2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено того, що вона безперервно, протягом не менш ніж десять років володіє спірним нерухомим майном (сплачує комунальні послуги, робить ремонти), виходив з того, що надана домова книга та пояснення свідка ОСОБА_6 вказаний факт не підтверджують.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є правильним по суті.

Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 09.10.2019 року у справі № 489/5975/17.

Зазначене узгоджується з п.9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що "умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном".

У цій справі позивачка у позові вказувала, що у вказаному будинку вона проживає з 2004 року, оскільки на той час власником його 64/100 частин був ОСОБА_2 , з яким вона проживала в цивільному шлюбі. Вона разом із співмешканцем ОСОБА_2 з 2004 року по теперішній час добросовісно, відкрито та безперервно користується й тією частиною будинку (36/100), де проживала ОСОБА_3 , яка й була її власником. А з 2015 року вона особисто стала власником належної ОСОБА_2 частини будинку.

Однак, нею належними й допустимими доказами не доведено факт постійного проживання у вказаному житловому будинку протягом вказаного нею строку (з 2004 року). Зареєстрована вона була в ньому лише протягом 2-х місяців у 2014 році (з 25 жовтня по 30 грудня), у справі відсутні будь-які докази чи судове рішення на підтвердження її постійного проживання у вказаному житловому будинку з 2004 року. І, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивачкою не надано належних і допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що вона безперервно, протягом не менш ніж 10 років володіє спірним нерухомим майном (сплачує комунальні послуги, робить ремонти).

Позовна заява була викладена в такій редакції, що з неї не можна було зробити однозначний висновок про обізнаність позивачки з фактичними обставинами, що стосуються права власності на вказаний житловий будинок (чи знала в момент вселення в будинок про те, що ОСОБА_2 не є власником всього зазначеного будинку, та коли дізналась про те, що він не є єдиним власником будинку).

При апеляційному розгляді справи на уточнюючі питання позивачка ОСОБА_1 зазначила, що в момент вселення у вказаний будинок у 2004 році вона не знала про те, що ОСОБА_2 не є власником всього зазначеного будинку, адже будинок мав один вхід і були відсутні ознаки, які вказували б на те, що будинок мав чи має більше одного власника. Про це вона не знала до 2015 року. Приблизно за два тижні до укладення у 2015 році договору дарування при перевірці документів вона дізналась про те, що будинок має два власника, що іншим власником значиться ОСОБА_3 , яка вже давно померла і в якої відсутні спадкоємці.

Отже, вказане свідчить про те, що позивачка знала про відсутність у неї підстави для набуття права власності на спірний об`єкт нерухомості, оскільки вселилась в спірний будинок, як вона вказує, до особи, з якою перебувала у фактичних шлюбних відносинах та користувались житлом з того часу. Вказане підтверджує те, що позивачка не є добросовісним набувачем майна, адже користування житлом виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник

Слід також зазначити, що відповідно до ст.555 ЦК УРСР спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави:

1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі;

2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом;

3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини;

4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу);

5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

Як встановлено, власниця інших 36/100 частин вказаного житлового будинку ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Херсоні і спадкоємців, які прийняли її спадщину, немає.

Звідси, вважається, що спадкове майно після смерті ОСОБА_3 перейшло до держави. При цьому не має жодного значення можлива відсутність процедури надходження спірного майна у власність держави, чого у цій справі позивачкою не доведено. Позивачкою державу до участі у розгляді справи не залучено, нею не з`ясовано і не доведено чи здійснювались державою заходи щодо набуття спірного майна у власність.

Відповідно до п.11 вказаної вище постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5: враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

В цій же справі позивачкою питання встановлення власника майна або безхазяйності речі залишено поза увагою, як залишено поза увагою факт смерті ОСОБА_3 в 1996 році, а відтак перехід спадкового майна у власність держави, що унеможливлює застосування положень статті 344 ЦК до правовідносин, що виникли до 01 січня 2001 року.

Таким чином, встановивши, що відсутні умови, передбачені ст.344 ЦК України для набуття права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами та висновків суду не спростовують. Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на вселення позивачки до вказаного житлового будинку у 2004 році і проживання там та на відсутність спадкоємців померлої власниці іншої частини будинку ОСОБА_3 , оскільки належних та допустимих доказів на доведення факту постійного проживання позивачки у вказаному житловому будинку протягом вказаного нею строку (з 2004 року), на доведеність безперервного, протягом не менш ніж 10 років володіння спірним нерухомим майном,нею не надано. Крім того, як зазначалось, слід враховувати дату смерті власниці спірного майна ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), що має наслідком застосування ст.555 ЦК УРСР про перехід спадкового майна за правом спадкоємства до держави.

Оскільки суд першої інстанції по суті прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Андруневича Віктора Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 05 грудня 2019 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Бугрик

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська