ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 674/1344/18
Провадження № 22-ц/4820/497/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: апелянт ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5,

представники ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 14 грудня 2018 року (суддя - Шклярук В.М.) за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком та виселення її із нього та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком та виселення її із нього, мотивуючи тим, що вона є власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2018 року. Після придбання вказаного будинку їй стало відомо, що у ньому зареєстрований та проживає колишній член сім'ї продавця - відповідач ОСОБА_4, який добровільно не бажає звільнити займане ним житло, а тому ОСОБА_6 просила в судовому порядку усунути їй перешкоди в користуванні житлом шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування належним їй житловим будинком та виселення ОСОБА_4 із зазначеного будинку.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу як фіктивного, просив визнати його недійсним з моменту вчинення. Мотивував заявлені вимоги тим, що сторони оспорюваного договору насправді домовилися між собою про формальну зміну власника домоволодіння, аби виселити ОСОБА_4, а настання реальних правових наслідків від купівлі-продажу не бажали, адже як продавець, так і покупець проживають за попередніми адресами, вони є двоюрідними сестрами, покупець не отримала ключів від будинку, не переоформила на себе рахунки по сплаті житлово-комунальних послуг, не з'являється в придбаному будинку, не перевозила своїх речей, не проводила ремонтних робіт. Натомість, продавець - колишня дружина ОСОБА_4 ОСОБА_9 - продовжує проживати в будинку зі своєю матір'ю, іншого житла собі не шукає, тримає живність, доглядає господарство, сплачує житлово-комунальні послуги.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 14 грудня 2018 року первісний позов задоволено, в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у первісному позові відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_4 проживає в будинку по АДРЕСА_1 33 роки, іншого житла не має; сторони оспорюваного договору після його укладення не здійснили будь-яких дій для його реального виконання, чого відповідачі за зустрічним позовом не спростували жодними доказами; покупець продовжує проживати зі своєю сім'єю в приватному будинку по АДРЕСА_2 і своїх правомочностей як власника домоволодіння по АДРЕСА_1 не використовує; поданню даного позову передував позов ОСОБА_9 про виселення ОСОБА_4 із спірного домоволодіння, який за її заявою 26.10.2018 року був залишений судом без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим та таким, що базується на всебічному, повному дослідженні обставин справи, та прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представники ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили її відхилити.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_9 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Судом встановлено, що 04 травня 1985 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 було зареєстровано шлюб (арк. спр. 13).

06 листопада 2007 року постійне місце проживання ОСОБА_4 було зареєстровано по АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорта ОСОБА_4 (арк. спр. 15).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Дунаєвецькою державною нотаріальною конторою Хмельницької області 08.12.2009 року, ОСОБА_9 набула у власність вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями (арк. спр. 5).

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2017 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 розірвано (арк. спр. 13).

24 липня 2018 року між ОСОБА_9 як продавцем та ОСОБА_6 як покупцем був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дунаєвецького районного нотаріального округу Люзняком О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 660 (арк. спр. 5 - 6).

За вищевказаним договором купівлі-продажу, продавець продала та передає у власність покупцю майно - житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями в АДРЕСА_1, а покупець купила та приймає у власність вказане майно.

Як слідує з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності НОМЕР_1 від 24 липня 2018 року, проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_6 на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями в АДРЕСА_1 (арк. спр. 7).

Відповідно до домової книги для прописки громадян, у будинку в АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_6, зареєстровані: ОСОБА_11, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 (арк. спр. 8 - 11).

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що право членів сім'ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Факт проживання відповідача в будинку після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності.

З такими висновками суду першої інстанції можна погодитись, оскільки вони не суперечать вимогам закону та ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічно статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 319 ЦК України вказані права здійснюються власником на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів її сім'ї, що є підставою для їх виселення з такого жилого приміщення.

Встановивши, що право користування будинком по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 було похідним від прав колишнього власника будинку, членом сім'ї якого він був, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення первісного позову.

Судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги доводи ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_6 не проживає та не зареєстрована у спірному будинку, а проживає за іншою адресою, - оскільки закон не обмежує особу у кількості об'єктів нерухомості, що можуть належати їй на праві власності, та не зобов'язує особу при купівлі житлового будинку реєструвати у ньому власне місце проживання.

Щодо зустрічного позову про визнання договору купівлі-продажу спірного домоволодіння недійсним, то відповідно до ч.1 ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правого результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таким чином, обов'язок доказування фіктивності правочину покладений на позивача за зустрічним позовом, а відтак доводи ОСОБА_4 про те, що відповідачі за зустрічним позовом не спростували його тверджень, чим визнали його позов, не відповідають вимогам закону, обставинам справи і не можуть бути взяті судом до уваги.

Суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_4 не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що договір купівлі-продажу житлового будинку був вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків.

Зокрема, факт наявності між сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу родинних відносин та домовленості про виселення ОСОБА_4, факт попереднього звернення ОСОБА_9 до суду з позовом про його виселення не підтверджені жодними доказами, наявними у справі. Пояснення допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 зводяться лише до підтвердження відомостей, зафіксованих в домовій книзі та довідці про склад сім'ї, наявних у справі (арк. спр. 9 - 10 та 45 відповідно).

Інші наведені ОСОБА_4 в обґрунтування зустрічного позову обставини не можуть бути підставою для задоволення його вимог. Так, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У даній справі покупець сплатила продавцю кошти за придбане майно (п. 2 договору), на виконання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу було здійснено державну реєстрацію переходу права власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями від продавця до покупця (арк. спр. 7), тобто майно було передано від ОСОБА_9 новому власнику - ОСОБА_6 Та обставина, що на даний час вона здійснює не всі належні їй як власнику спірного домоволодіння правомочності, не впливає на чинність укладеного нею договору, оскільки правомочності володіти, користуватися та розпоряджатися набутим майном є правами, а не обов'язками власника. Проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_11 у належному ОСОБА_6 домоволодінні не може вважатися ознакою фіктивності правочину. ОСОБА_4 не доведено наявності розумного сумніву в тому, що наміри сторін оспорюваного правочину не були спрямовані на укладення між ними договору купівлі-продажу.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав до задоволення первісного позову та відсутність підстав для задоволення вимог зустрічного позову за їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 14 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 березня 2019 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк