Постанова

Іменем України

21 листопада 2019 року

м. Київ

справа №166/942/18

провадження №61-1320св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Прохідська сільська рада Ратнівського району Волинської області,

відповідач - Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року у складі колегії суддів Шевчук Л. Я., Данилюк В. А., Здрилюк О. І.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду до Прохідської сільської ради Ратнівського району Волинської області (далі - відповідач - Прохідська сільська рада), Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області (далі - УДАБІ у Волинській області), з позовом, вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив визнати його власником самочинно побудованого житлового будинку А-1, з господарськими будівлями, спорудами, сараю Б-1, сараю - б, сараю - В, гаража - Г-1, криниці - К, що розташований по АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 07 грудня 2012 року, виданого на підставі рішення Прохідської сільської ради від 22 жовтня 2009 року, позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

На вказаній земельній ділянці протягом 2000-2003 років позивач самочинно збудував житловий будинок з господарськими будівлями, а саме: будинок А-1, сарай Б-1, сарай - б, сарай В - 1, гараж Г - 1, колодязь - к., на який комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 31 жовтня 2013 року виготовлено технічний паспорт.

20 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача - Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області з заявою про прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об`єктів, у задоволення якої було відмовлено.

У зв`язку з наведеним, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами про визнання за ним права власності на об`єкти самочинного будівництва.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 13 вересня 2018 року у складі судді Лях В. І. позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно побудований житловий будинок А-1, з господарськими будівлями, спорудами, сараю Б-1, сараю - б, сараю В - 1, гаража Г - 1, криниці - к, що розташовані на АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що особа здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, наданій у встановленому законом порядку. Самочинно збудовані позивачем на належній йому на праві власності земельній ділянці об`єкти нерухомого майна, виділеній для будівництва, не порушують права третіх осіб, відповідають законодавству України, державним будівельним, санітарним, протипожежним нормам, а тому є підстави для визнання за позивачем права власності на це майно.

Постановою Волинського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року апеляційну скаргу УДАБІ у Волинській області задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що норми частини третьої статті 376 ЦК України можуть бути підставою для задоволення позову про визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості лише тоді, коли було здійснено самочинне будівництво з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил. Єдиним органом державної влади, уповноваженим на встановлення факту готовності об`єкту до експлуатації та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, є Інспекція державного архітектурно - будівельного контролю. Упозивача відсутні дозвільні документи на самочинне будівництво, споруда в експлуатацію не введена, а тому з огляду на ці обставини, визнання судом права власності на такий об`єкт нерухомого майна за позивачем суперечить вимогам чинного законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту ним постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об`єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини п`ятої цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку щодо відсутності у позивача дозвільних документів, зокрема, паспорта забудови (будівельного паспорта), оскільки у позивача наявний будівельний паспорт, у якому наявне свідоцтво на забудову садиби в сільському населеному пункті, видане сільським головою Федоришиним М. В на підставі рішення виконавчого комітету Прохідської сільської ради Ратнівського району Волинської області від 30 грудня 2002 року. Саме пунктом 4 свідоцтва ОСОБА_1 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських будівель (копія будівельного паспорта наявна в матеріалах справи).

Крім того, апеляційним судом не враховано, що технічне обстеження будинку проводилось відповідними спеціалістами (техніком з інвентаризації нерухомого майна Атестаційно архітектурно - будівельної комісії Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України ОСОБА_4, районним архітектором ОСОБА_3 та спеціалістом КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації ОСОБА_5), про що свідчить відмітка в технічному паспорті (арк. З Технічного паспорта).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції надав належну правову оцінку вищенаведеним обставинам та прийняв законне і обґрунтоване рішення. При цьому, суд першої інстанції законно звільнив позивача ОСОБА_1 від сплати судового збору, оскільки на нього поширюються пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій та пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки, позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, компенсація судових витрат понесених відповідачем відбувається за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, апеляційний суд наведеного не врахував та відмовляючи у позові, безпідставно стягнув з позивача судовий збір: на користь держави 704,80 грн та 1057,20 грн на користь УДАБІ у Волинській області.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, УДАБІ у Волинській області заперечує проти доводів позивача та просить залишити прийняту апеляційним судом постанову без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надійшов.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення частини другої статті 331 ЦК Українислід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК Українисамочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів отримання довільних документів на самочиненне будівництво та введення об`єктів нерухомого майна (житлового будинку) в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

У справі, яка переглядається, відсутні дані щодо дотримання позивачем визначеної чинним законодавством процедури прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна та порядку проведення державної реєстрації і оформлення права власності на нього, а суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію.

Доводи касаційної скарги позивача про неправильне застосування апеляційним судом положень статті 376 ЦК України, ґрунтуються на неправильному розумінні наведених у ній норм, спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами та наведеними вище нормами матеріального права, які судом застосовано до спірних правовідносин правильно.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно оцінки зібраних у справі доказів, зокрема доказів, поданих позивачем на підтвердження його доводів про наявність у нього дозвільних документів на будівництво, а також встановлення працівниками БТІ можливості безпечної експлуатації зведеного будинку і господарських споруд. Вказані аргументи спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і обставин саме в тому контексті, який, на думку позивача є правовою підставою для визнання за ним права власності на самочинне будівництво, без дотримання визначеної законом процедури введення збудованого нерухомого майна, зокрема і житлового будинку, в експлуатацію.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд дав належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може.

Щодо доводів касаційної скарги про безпідставність стягнення апеляційним судом судового збору з позивача в силу його звільнення від оплати таких витрат на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», слід зазначити наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №11-795заі19 викладено висновок, згідно із яким правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Серед них немає права на звернення до суду зі звільненням від сплати судового збору з вимогами, подібними до тих, з якими позивач звернувся у цій справі. Позивач звернувся до суду з позовом з приводу оскарження нормативного акта, який не зачіпає порядку, обсягу їх соціальних гарантій чи будь-яким іншим чином стосується соціального і правового захисту ветеранів війни.

З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позивач не звільнений від сплати судового збору.

У справі, яка переглядається, спір стосується визнання права власності на самочинне будівництво, а отже не стосується порядку, обсягу соціальних гарантій чи будь-яким іншим чином стосується соціального і правового захисту позивача, як ветерана війни, а отже у цій справі він не звільнений від сплати судового збору.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, правильно розподілив судові витрати.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Волинського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська