Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 585/892/17

провадження № 61-10414св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області 13 липня 2017 року, у складі судді Євлах О. О., та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 14 грудня 2017 року, у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Левченко Т. А., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2017 року до Роменського міськрайонного суду Сумської області надійшла позовна заява ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ЦГЗК») про поновлення на роботі та виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 18 квітня 2002 року ОСОБА_4 працював на різних посадах у ВАТ «ЦГЗК» (організаційно правову форму змінено на ПрАТ). 02 червня 2006 року його було звільнено з посади енергетика дільниці № 4 екскаваторного Петровського кар'єру гірничого управління, яку він на той час обіймав, з підстав, передбачених пунктом 7 статті 36 КЗпП України, - у зв'язку з набранням законної сили вироком суду, яким працівника засуджено до позбавлення волі. Позивач зазначав, що його було звільнено за 7 місяців до моменту набрання законної сили вироком суду, та, крім того, у період перебування його у відпустці, що є порушенням його законних прав на працю.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 13 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 14 грудня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що наказ про звільнення ОСОБА_4 відповідає вимогам КЗпП України, оскільки його видано після набрання вироком законної сили, а датою звільнення - 02 червня 2006 року є останній день роботи позивача, оскільки з 25 травня 2006 року по 01 червня 2006 року він був на лікарняному та наступного дня до роботи не приступив, а 03 червня 2006 року його було затримано в межах кримінального провадження.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року, ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права

Касаційна скарга мотивована невірним тлумаченням судами попередніх інстанцій положень пункту 7 статті 36 КЗпП України та безпідставністю застосування при ухваленні оскаржуваних рішень правового висновку, викладеного у постанові Пленуму Верховного Суду України.

Касаційна скарга містить посилання на необґрунтоване стягнення апеляційним судом судового збору за розгляд справи та залишення без уваги подане ним клопотання про звільнення від його сплати.

У запереченні на касаційну скаргу ПрАТ «ЦГЗК» звертає увагу суду касаційної інстанції на дотримання відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача та безпідставність заявлених позивачем вимог. У зв'язку з цим посилається на законність оскаржуваних судових рішень.

Касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Пунктом 7 частини першої статті 36 КЗпП України однією з підстав для припинення трудового договору визначено набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи.

З підстав, передбачених пунктом 7 частини першої статті 36 КЗпП України, трудовий договір припиняється при набранні законної сили вироком, яким працівника засуджено (крім випадків умовного засудження і відстрочки виконання вироку) до позбавлення волі, виправних робіт не за місцем роботи або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи, та що днем звільнення вважається останній день фактичного виконання ним трудових обов'язків. Працівник не може бути звільнений з цих підстав, якщо він визнаний таким, що відбув покарання у зв'язку зі знаходженням під вартою до набрання вироком законної сили.

Установлено, що з часу призначення позивача на посаду електрослюсаря ВАТ «ЦГЗК» 18 квітня 2002 року, він працював у вказаному підприємстві, обіймаючи при цьому різні посади. 03 червня 2006 року ОСОБА_4 було затримано та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вироком апеляційного суду Кіровоградської області від 29 січня 2007 року ОСОБА_4 засуджено за частиною першою статті 115, пунктів 9, 13 частини другої статті 115, 70 КК України до довічного позбавлення волі. Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 03 червня 2006 року.

Наказом від 11 лютого 2008 року ОСОБА_4 звільнено з займаної ним посади 02 червня 2006 року у зв'язку з вступом в законну силу вироком апеляційного суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, на підставі встановлених обставин, що підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, які належним чином досліджені, вмотивовано виходив з того, що у зв'язку з перебуванням позивача з 25 травня 2006 року по 01 червня 2006 року на лікарняному, останній день його роботи є 02 червня 2006 року, що свідчить про законність наказу про звільнення, виданого відповідачем після набрання вироком законної сили.

Стосовно посилань заявника на безпідставне стягнення з позивача судового збору за подання ним апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Цивільним процесуальним законом, так само як і положенням Закону України «Про судовий збір» (у відповідній редакції) передбачено право суду відстрочити, розстрочити судові витрати, зменшити їх розмір або звільнити особу від їх оплати. Водночас, у кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Постановляючи ухвалу про відкриття провадження у справі (а. с. 156), апеляційним судом було розглянуто клопотання позивача про звільнення його від сплати судового збору, та, на підставі зазначених у ньому аргументів та поданих доказів, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для його часткового задоволення, і, у зв'язку з цим, відстрочив сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі.

На виконання приписів частини другої статті 82 ЦПК України (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали апеляційним судом), відповідно до якої витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли оплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення, судом апеляційної інстанції вирішено питання про розподіл судових витрат та правомірно стягнуто з позивача відстрочений судовий збір.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області 13 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В.В. Пророк

І.М. Фаловська