Постанова

Іменем України

25 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 201/13722/13-ц

провадження № 61-33635св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргоюПублічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 16 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та

ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний кредит

№ DNU0G7, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 303 000,00 грн зі сплатою 15,00 % річних за користування кредитом на строк до 16 квітня 2028 року. Того ж дня з метою забезпечення виконання позичальником умов іпотечного кредитного договору між Банком та

ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № DNU0G7, предметом якого стала належна іпотекодавцю ОСОБА_1 на праві власності двокімнатна квартира

АДРЕСА_1 , загальною площею 44,30 кв. м, житловою площею

28,30 кв. м. 04 вересня 2008 року між Банком та позичальником було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит, відповідно до умов якої було проведено конвертацію валюти кредиту, а розмір кредиту з урахуванням винагороди Банку склав 64 909,62 доларів США зі сплатою 14,04 % річних за користування кредитом. Вказували, що Банк свої зобов`язання за іпотечним кредитним договором виконав належним чином та надав позичальнику кредитні кошти. ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором та додатковою угодою належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на

15 жовтня 2013 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 165 419,75 доларів США, що еквівалентно 1 321 703,80 грн.

У зв`язку з викладеним Банк просив в рахунок погашення зазначеної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу, належної іпотекодавцю ОСОБА_1 квартири, з укладенням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ним всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у спірній квартирі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від

30 грудня 2013 року позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит від

16 квітня 2008 року № DNU0G7 та додаткової угоди до нього від

04 вересня 2008 року у розмірі 165 419,75 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 15 жовтня 2013 року становить

1 321 703,80 грн, з яких 63 662,95 доларів США заборгованості за кредитом,

33 842,52 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, 7 548,24 доларів США заборгованості з комісії за користування кредитом, 52 459,11 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, 31,29 доларів США штрафу (фіксована частина), 7 875,64 доларів США штрафу (процентна складова), звернуто стягнення на майно, заставлене за іпотечним договором від 17 квітня 2008 року № DNU0G7 - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,30 кв. м, житловою площею 28,30 кв. м, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені власника квартири ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки позичальник в порушення вимог статей 526, 533, 554, 543 ЦК України належним чином не виконував своїх зобов`язань щодо повернення кредиту забезпеченого іпотекою, то позовні вимоги Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідають вимогам статей 33, 39 Закону України «Про іпотеку» та підлягають задоволенню. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у квартирі, яка є предметом іпотеки задоволенню не підлягають, оскільки Банком не було надано належним та допустимих доказів на підтвердження таких вимог.

Справа судом апеляційної інстанції переглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено,заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя

особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що 12 серпня 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направивши позичальнику досудову вимогу про дострокове повернення кредиту змінило строк виконання основного зобов`язання відповідно до вимог статті 1050 ЦК України. Звернувшись у листопаді 2013 року з позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило строк позовної давності, про застосування якої просив відповідач у своїй заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі, тому відповідно до положень частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від

01 червня 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу № 201/13722/13-ц передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції ухвалив незаконне та необґрунтоване судове рішення, оскільки ним не було належним чином встановлено обставин, які мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин. Зокрема вказують, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку, що Банком було змінене у серпні 2010 року строк виконання основного зобов`язання, тому звертаючись до суду з позовом до іпотекодавця в листопаді 2013 року він пропустив строк позовної давності. Наголошує на тому, що такий висновок апеляційного суду не відповідає нормам матеріального права та обставинам справи, оскільки строк позовної давності до додаткової вимоги не сплив. Крім того вказують, що вони звернулися до суду з позовом у серпні 2010 року з заявою про стягнення заборгованості в межах строку позовної давності.

У запереченнях ОСОБА_1 , поданих представником ОСОБА_3 , на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» вказано, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Зокрема вказує, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки з пропуском строку позовної давності, оскільки з позовом Банк звернувся через

3 роки та 3 місяці після звернення з досудовою вимогою до позичальника про дострокове погашення всього розміру кредитної заборгованості.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що16 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний кредит № DNU0G7, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 303 000,00 грн з кінцевим терміном повернення кредиту до 16 квітня 2028 року зі сплатою за користування ним 15,00 % річних (а. с. 18-19 том 1).

Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним іпотечним кредитним договором між позивачем та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № DNU0G7, згідно якого іпотекодавець передав в іпотеку належну останньому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 04 березня 2008 року квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,30 кв. м, житловою площею 28,30 кв. м (а. с. 27-28 том 1).

04 вересня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 16 квітня 2008 року

№ DNU0G7, відповідно до умов якої було проведено конвертацію та розмір кредиту з урахуванням винагороди банку складав 64 909,62 доларів США зі сплатою за користування ними 14,04 % річних (а. с. 21-22 том 1).

Також судом першої інстанції було встановлено, що станом на 15 жовтня

2013 року утворилася прострочена заборгованість за іпотечним кредитом у розмірі 165 419,75 доларів США, що еквівалентно 1 321 703,80 грн, з яких

63 662,95 доларів США заборгованості за кредитом; 33 842,52 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом; 7 548,24 доларів США заборгованість з комісії за користування кредитом; 52 459,11 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 31,29 доларів США штрафу (фіксована частина) та 7 875,64 доларів США штрафу (процентна складова), відповідно до наданих позивачем розрахунків (а. с. 8-11 том 1).

Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що 12 серпня 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_2 вимогу на підставі статті

1050 ЦК України та умов самого кредитного договору, якою вимагало повернути суму кредиту в повному обсязі, нараховані проценти, комісію та штрафні санкції в тижневий термін з дати одержання цього повідомлення (а. с. 71, 98 том 1).

Судом апеляційної інстанції також було встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом у цій справі лише 08 листопада 2013 року (а. с. 4 том 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині першій статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

У пункті 5.2.4. іпотечного кредитного договору від 16 квітня 2008 року

№ DNU0G7 сторонами було погоджено, що Банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або за іпотечним договором.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору від 16 квітня 2008 року, 12 серпня 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» пред`явило вимогу до

ОСОБА_2 про дострокове стягнення усієї заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У заяві про перегляд заочного рішення і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявив про застосування строку позовної давності (а. с.61-68, 83-92 том 1).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

У статті 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Пред`явити таку вимогу позивач може протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

З урахуванням вказаного, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що пред`явивши 12 серпня 2010 року вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату процентів за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що звернення ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до суду мало місце в листопаді

2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якої просив відповідач у своїй заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі, тому сплив позовної давності до основної вимоги вважається таким, що сплив і до додаткової вимоги (звернення стягнення на предмет іпотеки).

Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно відмовити, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що вони в межах строку позовної давності звернулися до суду першої інстанції з позовними вимогами є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, оскільки з позовної заяви Банку вбачається, що з позовом він звернувся саме в листопаді 2013 року, а не в серпні 2010 року.

Банком не надано ні до суду апеляційної інстанції, ні до суду касаційної інстанції належних та допустимих доказів того, що строк позовної давності переривався чи зупинявся.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик