Справа № 682/2742/19
Провадження № 2/682/960/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Славута

Славутський міськрайонний суд Хмельницької області у складі :

головуючої судді Зеленської В.І,

з участю секретарки судових засідань Козир О.П.,

позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житлом,

в с т а н о в и в:

10 вересня 2019 р ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право на користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідачка відсутня за вказаною адресою з 2008 року, договір про користування будинком з відповідачкою не укладався.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала і пояснила, що вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . У цьому будинку з моменту народження, тобто з 1985 року також зареєстрована її дочка - відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Але з 2009 року ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживає, добровільно не знялась з реєстрації, що створює перешкоди в користуванні житлом та оформленні субсидії. Близько десяти останніх років відповідачка за місцем реєстрації не з`являється, участі в утриманні будинку та оплаті за комунальні послуги не приймає. Враховуючи наведені обставини, просить позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась без поважних причин, хоча належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не повідомила про причини неявки, відзив на позов не подала.

Заслухавши пояснення позивачки, свідків, дослідивши письмові докази, суд знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07 травня 1992 року (а.с.8)

За даними довідки відділу з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області за адресою в АДРЕСА_1 зареєстровані: позивачка ОСОБА_1 , 1951 р.н., син - ОСОБА_4 , 1976 р.н., дочка - ОСОБА_4 , 1985 р.н., онук - ОСОБА_5 , 2006 р.н., та онук - ОСОБА_6 , 2015 р.н. (а.с.6).

Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 показали, що вони є сусідами ОСОБА_1 , знають її дочку ОСОБА_3 , яка у 2008 р одружилася і виїхала на постійне прождивання в іншу місцевість. Понад десять років вони не бачили ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 .

Як вбачається з акта, складеного квартальним комітетом виконавчого комітету Славутської міської ради від 08.10.2019 № 39, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2009 року не проживає за адресою АДРЕСА_1 (а.с.18).

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Будь-які договори щодо порядку користування належною позивачці квартирою між сторонами відсутні.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов`язками щодо предмета спору (стаття 13 ЦПК України ), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти учасникам процесу в реалізації таких прав та виконанню обов`язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з частини першої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, відповідачкою ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів про те, що в період з 2009 року вона з поважних причин не проживає у належному на праві власності позивачці житловому будинку по АДРЕСА_1 , а також, що її відсутність в указаний період була пов`язана з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього на вчинення дій щодо зняття з реєстрації за вказаною адресою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Тому, враховуючи наведене, суд знаходить доведеним факт відсутності відповідачки без поважних причин в житловому будинку АДРЕСА_1 понад один рік без поважних причин та відсутність між сторонами будь-яких домовленостей з приводу користування цим житлом.

Отже, суд знаходить позовні вимоги підставними, законними та обґрунтованими, а тому їх слід задовольнити.

Позивачка не порушує питання відшкодування судових витрат.

Керуючись ст. ст. 4-13, 17, 18, 263-265, 273, 282, 289 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду через Славутський міськрайонний суд.

Головуючий суддя Зеленська В. І.