Справа № 453/868/17 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2669/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: прокурора Панькевича Р.В.,

представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2018 року у справі за позовом Стрийської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області та ОСОБА_2, з участю третьої особи Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, про визнання недійсними рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

Перший заступник керівника Стрийської місцевої прокуратури Львівської області 07.08.2017 звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області та ОСОБА_2, в якій просив визнати недійсним рішення № 513 від 15.12.2008 «Про передачу у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки пл. 0,10 га для ведення садівництва»; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 565166 від 27.07.2009, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 13; витребувати в ОСОБА_2 та повернути земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:003:0081, розташовану у с. Дубина на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, у державну власність в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області.

Позов обґрунтовано тим, що ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 03.02.2016 у кримінальній справі № 453/82/16-к про обвинувачення ОСОБА_4 за ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України кримінальне провадження відносно останньої за № 0000359 закрито на підставі ст. 49 КК України у звязку із закінченням строків давності. Зазначеною ухвалою встановлено неналежне виконання ОСОБА_4, яка є землевпорядником Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, своїх посадових обовязків, котрі полягали у підписанні акта встановлення та узгодження меж спірної земельної ділянки, без виходу у натурі та привязки її на місцевості, що призвело до подальшого виготовлення відповідачем ОСОБА_2 оскаржуваного Державного акта на право власності на земельну ділянку та неправомірної передачі їй спірної земельної ділянки у приватну власність. Внаслідок таких незаконних дій вищевказаної посадової особи селищної ради, у відання котрої входить с. Дубина було неправомірно вилучено спірну земельну ділянку вартістю 99 575 грн., чим завдано державі шкоду на зазначену суму. Спірна земельна ділянка до часу її приватизації відповідачем ОСОБА_2 відносилась до земель запасу сільськогосподарського призначення, а також була розташована за межами населеного пункту Верхньосиньовидненської селищної ради. За таких обставин, прокурор посилається на незаконність оскаржуваних рішеннь селищної ради та Державного акта на право власності на земельну ділянку і, як наслідок, - неправомірне вибуття спірної земельної ділянки на їх підставі із земель державної власності. На підставі наведеного просив задовольнити позов, а також ставив питання про визнання поважними причини пропуску звернення у суд із вказаним позовом, так як про порушення прав держави прокуратурі стало відомо лише у вересні 2015 року з інформаційного листа Державної інспекції сільського господарства у Львівській області, а у подальшому - з результатів прокурорської перевірки.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив Заступник прокурора Львівської області.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що згідно ухвали Сколівського районного суду Львівської області від 3 лютого 2016 року кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 за ч.ч. 1, 2 ст. 367 КК України закрито у звязку із закінченням строків давності. Зазначеною ухвалою встановлено неналежне виконання ОСОБА_4, яка є землевпорядником Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, своїх посадових обов»язків, що призвело до подальшого виготовлення відповідачем оскаржуваного державного акта на право власності на земельну ділянку та неправомірної передачі їй спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 Внаслідок незаконних дій вищевказаної посадової особи селищної ради, у відання якої входить с. Дубина, було неправомірно вилучено спірну земельну ділянку, чим завдано державі шкоду на зазначену суму. Зазначає, що спірна земельна ділянка відносилась до земель запасу сільськогосподарського призначення, а також була розташована за межами населеного пункту Верхньосиньовидненської селищної ради. Вважає незаконними рішення селищної ради та Державний акт на право власності на земельну ділянку іта неправомірне вибуття спірної земельної ділянки із земель державної власності. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор Панькевич Р.В. підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Інші учасники справи в судове засідання апеляційної інстанції не зявились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, тому їх неявка відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи, який проводиться за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Нормами ст.ст. 77, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішень виконавчого комітету Сколівської районної Ради народних депутатів № 130 від 19.05.1988 «Про створення садово-городнього товариства» та № 176 від 16.06.1988 «Про реєстрацію статуту садово-городнього товариства «Карпати», створено садово-городнє товариство «Карпати» із відведенням йому із земель сільськогосподарського призначення земельної ділянки загальною площею 10,0 га у постійне користування в урочищі «Заріка» на території Верхньосиньовидненської селищної ради (а.с. 58-59).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з часу створення садово-городнього товариства користувалася земельною ділянкою, розташованою на його території, на якій вела городництво. Вона вступила до членів садово-городнього товариства «Карпати», здійснювала внески до Верхньосиньовидненської селищної ради.

Оскаржуваним рішенням Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області № 513 від 15.12.2008 «Про передачу у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки пл. 0,10 га для ведення садівництва» (а. с. 20), відповідачу ОСОБА_2, як особі, яка користувалася земельною ділянкою для садівництва і розташована на території вищевказаного садово-городнього товариства, передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, для цієї ж мети без зміни її цільового призначення. На підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування, 27.07.2009 відповідачу ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 565166, що був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 13 (а. с. 21). Право власності оформлене на земельну ділянку площею 0,1000 га у с. Дубина Сколівського району Львівської області на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, цільове призначення ведення садівництва. Кадастровий номер земельної ділянки: :02:003:0081.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 78 ЗК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) зміст права власності на землю складає право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно із ст. ст. 80, 116 ЗК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) громадяни можуть бути субєктами права власності на землі приватної власності, котре набувається ними із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 122 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності було віднесено до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Однак, пунктом 12 розділу X «Перехідні положення» зазначеного Кодексу у зазначеній редакції було передбачено, що до розмежування земель державної та комунальної власності, повноваження щодо розпорядження такими землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) у межах населених пунктів здійснювали відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

У свою чергу, розмежування земель державної та комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області відбулося лише із набранням 1 січня 2013 року чинності змін у ЗК України у редакції закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», а станом на дату винесення оскаржуваного рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність та видачі оскаржуваного державного акта на право власності на земельну ділянку таке розмежування на підставі відповідного проекту землеустрою, затвердженого у встановленому порядку, не проводилось. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, генерального плану населеного пункту Дубина не існувало та не існує до цього часу. Жодної експертизи землевпорядної документації щодо розмежування земель державної та комунальної власності та їх віднесення до кожної із категорій на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області також не проводилось, позивачем суду не надано.

Встановлено, що 18 травня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження за № 0000359 за ознаками ч. ч. 1, 2 ст. 367 КК України, яке скероване до суду із обвинувальним актом відносно ОСОБА_4 землевпорядника Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області. Зокрема ця посадова особа обвинувачувалась в тому, що будучи посадовою особою органу місцевого самоврядування, у період з 2006 по 2009 роки та відповідно до ст. 25 Закону України «Про державну службу» державним службовцем 7-ї категорії, яка уповноважена на здійснення організаційно-розпорядчих функцій, вчинила неналежне виконання службових обовязків через несумлінне ставлення до них, внаслідок чого було спричинено істотну шкоду та тяжкі наслідки охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб. Істотна шкода полягала, серед іншого, і у незаконному вибутті у приватну власність відповідача ОСОБА_2 із земель державної власності земельної ділянки площею 0,10 га для ведення садівництва, розташованої у с. Дубина Сколівського району Львівської області кадастровий номер земельної ділянки: :02:003:0081, оскільки така знаходиться за межами населеного пункту та вибула за рішенням органу місцевого самоврядування, а не за рішенням органу виконавчої влади внаслідок прийняття рішення, котрому, у свою чергу, сприяло погодження землевпорядником меж цієї земельної ділянки, а також відповідної документації із землеустрою.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2016 року кримінальне провадження закрито у звязку із звільненням обвинуваченої ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності. Зазначена ухвала суду набрала законної сили.

Таким чином, єдиною підставою для звернення прокуратури із цим позовом в інтересах держави є встановлення у передбаченому законом порядку вибуття спірної земельної ділянки за рішенням органу місцевого самоврядування в особі Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, до юрисдикції якої входить с. Дубина, а не за рішенням органу виконавчої влади на той час Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, як органу, до компетенції якого належали відповідні повноваження щодо передачі земель у приватну власність громадянам, так як спірна земельна ділянка була розташована за межами населеного пункту Дубина Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, а, отже, орган місцевого самоврядування не вправі був розпоряджатися нею.

З огляду на вищевикладене, з метою дотримання справедливого балансу між правами ОСОБА_2 на мирне володіння і розпорядження своїм майном (земельною ділянкою) та втручанням з боку держави у здійснення нею такого права у належний спосіб, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання недійсними оскаржуваних рішення та державного акта на право власності на земельну ділянку, а також повернення спірної земельної ділянки у державну власність. Суд прийшов до вірного висновку, що у даному випадку є невиправданим такий спосіб захисту прав та інтересів держави. Він буде непропорційним із метою його застосування та призведе до невідворотних наслідків у спосіб грубого порушення прав відповідача ОСОБА_2, які захищаються Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Такого висновку суд дійшов, беручи до уваги практику Європейського Суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року), у котрих напрацьовано три критерії, які належить оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об»єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення. Крім того, саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес». Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов»язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» Європейський Суд з прав людини, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Важливим є й звернення Європейським Судом з прав людини (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року) уваги на необхідність дотримання у вирішенні питань даної категорії принципу «належного урядування», котрий, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

У випадку задоволення позовних вимог у справі буде мати місце анулювання юридичної підстави, на якій у відповідача виникло право на спірну земельну ділянку, котре у свою чергу захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і такі дії суду однозначно будуть становити втручання у зазначене право. Надалі це призведе до втрати відповідачем ОСОБА_2 права на спірну земельну ділянку, хоча така не може відповідати за неправомірні дії одного із посадових осіб Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, а зокрема землевпорядника ОСОБА_4, при передачі їй такої земельної ділянки у власність. Ризик будь-якої помилки державного органу влади чи місцевого самоврядування має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов»язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й вимагати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Відтак, враховуючи ту обставину, що розмежування земель державної та комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області на підставі виготовленого та затвердженого у встановленому порядку проекту землеустрою не проходило, таке відбулося лише із набранням у 2013 році чинності змін до ЗК України і викладення його у новій редакції, суд вірно погодився із твердженнями відповідача про те, що прокурор не обґрунтував, як саме недотримання порядку користування не розмежованими у встановлений спосіб земельними ділянками у 2009 році порушило інтереси держави в особі позивача, оскільки спірна земельна ділянка, яка є частиною єдиного масиву площею 10 га, була виділена свого часу саме державою в особі Виконавчого комітету Сколівської районної ради народних депутатів для садівництва, і надалі використовується відповідачем ОСОБА_2 та іншими членами садово-городнього товариства належними їм земельними ділянками у цьому масиві за її цільовим призначенням.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними у матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Львівської області залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 14.03.2019

Головуючий

Судді