ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/460/19 Справа № 200/351/17 Суддя у 1-й інстанції - Єлісєєва Т.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, треті особи відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та задовільних процедур, приватний нотаріус Огнєва Надія Олександрівна про визнання договору недівйсним, визнання дій неправомірними та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1, треті особи відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та задовільних процедур, приватний нотаріус Огнєва Надія Олександрівна про визнання договору недівйсним, визнання дій неправомірними та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень /а.с. 2-8/.

Позов обґрунтовував тим, що йому на праві власності належать нежитлові приміщення № 1 поз. 1-3, 13-17, площею 111,5 кв.м., приямки літ. aЗ, а4, а5, а6; у загальному користуванні: приміщення ІІ,- площею 8,1 кв.м., приміщення ІІІ- площею 5,2 кв.м., приміщення ІV- площею 16,3 кв.м., ганок а9, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, право власності на які він набув на підставі рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровськ від 18.05.2015 року у справі № 200/17802/14ц, яке набрало законної сили 29 травня 2015 року. З моменту придбання нежитлових приміщень та до нинішнього часу позивач користується цим приміщенням, використовує його у власній діяльності. Окрім того, позивач утримує власне нерухоме майно, здійснює поточні та капітальні ремонти цих приміщень. У вересні 2016 року позивач дізнався, що це приміщення належить іншій особі, а саме: на підставі договору купівлі-продажу серія/номер 2575/ВСВ № 985970 від 26.05.2005 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. право власності на вказані приміщення зареєстровано за ОСОБА_3.

Позивач вважав, що договір іпотеки суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки його укладено з грубим порушенням ст. 5 Закону України "Про іпотеку", оскільки, предметом іпотеки може бути майно, яке належить на праві власності іпотекодавцю. ОСОБА_3 не була власником спірних нежитлових приміщень, а, відповідно, не може передавати його в іпотеку, тобто у неї відсутнє право розпоряджатися спірним приміщенням, а волевиявлення позивача, як власника цих приміщень, на їх передачу в іпотеку - не було, своїми діями ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не визнають право власності позивача на спірні приміщення.

На підставі викладеного просив визнати недійсним вказаний договір іпотеки, скасувати реєстрацію права власності на спірне приміщення за ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію обтяження на підставі договору іпотеки.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року суд ухвалив:

Визнати недійсним з моменту вчинення договір іпотеки від 16.12.2013 року укладений між ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) та ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2), посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огнєво Надією Олександрівно, зареєстрованого в реєстрі за № НОМЕР_4.

Визнати припиненою іпотеку нерухомого майна, яка виникла на підставі договору іпотеки від 16.12.2013 року укладеного між ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) та ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2), посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огнєвою Надією Олександрівно, зареєстрованого в реєстрі за № НОМЕР_4, а саме: в виробничій будівлі літ. А-5 в цокольному поверсі прим. № 1 поз. 1-3, 13-17, площею 111,5 кв.м., приямки літ. aЗ, а4, а5, а6; у загальному користуванні: приміщення ІІ,- площею 8,1 кв.м., приміщення ІІІ- площею 5,2 кв.м., приміщення ІV- площею 16,3 кв.м., ганок а9, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Скасувати державну реєстрацію іпотеки - номер запису 3868665 від 16.12.2013 року здійсненого на підставі договору іпотеки, серія та номер: реєстровий N НОМЕР_4, виданий 16.12.2013 р, видавник Огнєва Надія Олександрівна приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу.

Скасувати рішення Державного реєстратора Дніпропетровського міського управління юстиції про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер: 7728330 від 08.11.2013 року про реєстрацію права власності на приміщення № 1, а саме: в виробничій будівлі літ. А-5 в цокольному поверсі прим. № 1 поз. 1-3, 13-17, площею 111,5 кв.м., приямки літ. aЗ, а4, а5, а6; у загальному користуванні: приміщення ІІ,- площею 8,1 кв.м., приміщення ІІІ- площею 5,2 кв.м., приміщення ІV- площею 16,3 кв.м., ганок а9, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 за ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1), та скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності № НОМЕР_5 від 16.10.2013 року, про що внести відповідний запис.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) та ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_3, адреса: АДРЕСА_3) понесені судові витрати в розмірі 1920.00 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення, як таке, що постановлено з грубим порушенням вимог законодавства, вважає що у даній справі фактично відсутній предмет спору /а.с. 50-51/.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вважає необхідним скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції /а.с. 85-90/.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вказаним вимогам закону.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 10.06.2011 року у справі № 2-182/11 за позовом ВАТ «Дніпромеханомонтаж» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи - приватні нотаріуси ДМНО Якушева Г.С., Анісімов В.Е., Рохман Л.А., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності, витребування майна, визнано за ВАТ «Дніпромеханомонтаж» право власності на нерухоме майно - в виробничій будівлі літ. А-5, в цокольному поверсі приміщення № 1 поз 1-3. 13-17, площею 111.5 кв м. приямки літ. аЗ, а4, а5, а6; в загальному користуванні: приміщення - II, площею 8.1 кв.м., приміщення - ІІІ, площею 5.2 кв.м., приміщення IV - площею 16.3 кв.м., ганок літ. а9, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 та витребувано на користь ВАТ «Дніпромеханомонтаж» з незаконного володіння ОСОБА_3. Зазначене рішення суду залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.08.2012 року № 6-6231св12.

18.04.2013 року між Позивачем та ВАТ «Дніпромеханомонтаж» було укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна. За цим договором Позивач придбав у Третьої особи нежитлові приміщення № 1, 2 в будівлі АДРЕСА_4.

Рішенням від 18.05.2015р року Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська у справі № 200/17802/14 за позовом ОСОБА_2 до ВАТ «Дніпромеханомонтаж» було визнано дійсним договір купівлі-продажу від 18.04.2013 року, та визнано право власності на спірні приміщення за ОСОБА_2. Рішення суду вступило в законну силу 29.05.2015 року.

Проте, незважаючи на це, 08.11.2013 року Державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції прийнято рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер: 7728330 про реєстрацію права власності в виробничій будівлі літ. А-5 в цокольному поверсі приміщення № 1 поз. 1-3, 13-17, площею 111,5 кв.м., приямки літ. aЗ, а4, а5, а6; у загальному користуванні: приміщення ІІ,- площею 8,1 кв.м., приміщення ІІІ- площею 5,2 кв.м., приміщення ІV- площею 16,3 кв.м., ганок а9, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, приміщення 1 за ОСОБА_3.

16 грудня 2013 року у Державному реєстрі речових прав на приміщення № 1 поз. 1-3, 13-17, площею 111,5 кв.м., приямки літ. aЗ, а4, а5, а6; у загальному користуванні: приміщення ІІ,- площею 8,1 кв.м., приміщення ІІІ- площею 5,2 кв.м., приміщення ІV- площею 16,3 кв.м., ганок а9, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, приміщення 1 зареєстровано іпотеку та обтяження на підставі договору іпотеки від 16.12.2013 року, за яким іпотекодавцем є ОСОБА_3, а іпотекодержателем є ОСОБА_1, договір іпотеки від 16.12.2013 року посвідчено Огнєвою Надією Олександрівною, приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу.

Розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтовного висновку, що нерухоме майно в виробничій будівлі літ. А-5 в цокольному поверсі приміщення № 1 поз. 1-3, 13-17, площею 111,5 кв.м., приямки літ. aЗ, а4, а5, а6; у загальному користуванні: приміщення ІІ,- площею 8,1 кв.м., приміщення ІІІ- площею 5,2 кв.м., приміщення ІV- площею 16,3 кв.м., ганок а9, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, приміщення 1 не належало та не належить на праві власності ОСОБА_3.

Зазначена обставина підтверджується рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2011 року у справі № 2-182/11 за позовом ВАТ "Дніпромеханомонтаж" до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи - приватні нотаріуси ДМНО Якушева Г.С., анісімов В.Е., Рохман Л.А., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності, витребування майна, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.08.2012р. № 6-6231св12.

Крім того, рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2015 року у справі № 200/17802/14-ц було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ВАТ "Дніпромеханомонтаж" про визнаннядійсним договору купівлі-продажу, визнгання права власнсоті на нерухоме майно та визнано право власності на спірне майно за ОСОБА_2

Стаття 3 Закону України «Про іпотеку» визначає, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно ст. 5 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов:

нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;

нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;

нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

А отже, предметом іпотеки може бути майно, яке належить на праві власності іпотекодавцю.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи те, що оспорюваний договір іпотеки був укладений відповідачами всупереч порядку, визначеному діючим цивільним законодавством та Законом України «Про іпотеку», суд першої інстанції законно визнав недійсним договір іпотеки укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно неможливості розгляду в порядку цивільного судочинства вимог про скасування записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, керуючись наступним.

Порядок ведення Реєстру заборон, внесення (одержання) інформації до (з) нього було встановлено Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказом МЮ України від 9 червня 1999 року № 31/5 у редакції наказу МЮ України від 18 серпня 2004 року № 85/5 (далі - Положення), яке було чинне на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 2.1. та підпункту 2.1.2. цього Положення підставою для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об'єкти нерухомого майна є, зокрема, накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом - Реєстратором заборони відчуження на об'єкти нерухомого майна.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.(стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За таких умов, визнання судом договору іпотеки недійсним є правовою підставою для скасування записів про державну реєстрацію прав у Державному реєстрі, оскільки відпала підстава включення цього запису, тобто заявлені в цій частині позовні вимоги судовому захисту не підлягають.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції внаслідок чого не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров