Ухвала

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 175/1895/18

провадження № 61-17277ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сердюка В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у справі за поданням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке незареєстровано в установленому законом порядку,

ВСТАНОВИВ:

17 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від

19 березня 2019 рокуз пропуском строку на касаційне оскарження, встановленого статтею 390 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року касаційну скаргу заявника залишено без руху до 25 жовтня 2019 року, судом запропоновано заявнику навести інші підстави для поновлення строку та надати відповідні докази, відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та надано строк для сплати судового збору в розмірі 384, 20 грн.

На виконання вимог указаної ухвали суду касаційної інстанції від ОСОБА_1 надійшло клопотання, в якому він просить поновити йому строк на подання касаційної скарги та відстрочити сплату судового збору до 10 листопада 2019 року, оскільки на теперішній час у нього відсутні кошти для сплати судового збору.

Як на поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень заявник повторно посилається на те, що він не брав участі у розгляді справи попередніми судами, про оскаржувані судові рішення йому стало відомо

31 липня 2019 року після того, як його представник - ОСОБА_2 ознайомився з матеріалами справи та в той же день ним отримано фотокопії справи. Жодної кореспонденції з судів першої та апеляційної інстанцій ним не отримано. Крім того, вказує, що 06 серпня 2019 року він вперше направив на адресу Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, але жодної інформації за наслідками прийняття скарги він так і не отримав.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року визнано наведені

ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня

2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року неповажними, запропоновано сплатити судовий збір в розмірі 384, 20 грн та продовжено заявникустрок для усунення зазначених недоліків касаційної скарги до 25 листопада 2019 року, але не більше десяти днів з дня отримання ухвали.

27 листопада 2019 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання, в якому заявник просить поновити йому строк на касаційне оскарження судових рішень та відстрочити сплату судового збору до 30 листопада 2019 року.

Клопотання обґрунтоване тим, що 21 листопада 2019 року ним отримано з Дніпровського апеляційного суду відповідь Заступника голови Дніпровського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року про те, що 19 березня 2019 року до приймальні громадян Дніпровського апеляційного суду надійшла заява представника апелянта ОСОБА_3 про видачу копії постанови Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року по справі № 175/1895/18 (апеляційне провадження № 22-ц/803/2328/19), яку 20 березня 2019 року підготовлено до видачі, про що свідчить відмітка в журналі видачі копій судових документів, але станом на 18 листопада 2019 року не отримано.

Заявник наголошує на тому, що вказана відповідь підтверджує не отримання ним копії постанови. При цьому стверджує, що ОСОБА_3 не є його представником з 19 березня 2019 року, оскільки він виразив йому недовіру, а тому представник і не зміг отримати копію оскаржуваної постанови.

Крім того, заявник звертає увагу суду на те, що кошти на сплату судового збору у нього відсутні, оскільки він на теперішній час не працює.

Пунктом 4 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнанні судом неповажними.

Причини, на які посилається заявник у клопотанні про поновлення строку на оскарження судових рішень, зокрема не отримання ним особисто копії постанови Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року, не можуть бути визнані поважними, оскільки не свідчать про існування об`єктивних перешкод для своєчасного подання касаційної скарги.

Вирішуючи питання про поновлення строку на касаційне оскарження, судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі № 3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (Перетяка та Шереметьев проти України,

№ 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Оскільки заявником не наведено істотних причин пропуску строку на касаційне оскарження вищевказаного судового рішення, які могли б свідчити про наявність непереборних обставин, за яких заявник не подав касаційну скаргу у передбачений законом строк, суд не вбачає підстав для поновлення строку на касаційне оскарження.

Керуючись пунктом 4 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у справі за поданням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке незареєстровано в установленому законом порядку, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Сердюк