ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9056/19 Справа № 201/3044/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Акціонерного товариства ОТП Банк

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2019 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОТП Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство ОТП Банк (далі АТ ОТП Банк, банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 20.05.2008 року між ЗАТ ОТП Банк (правонаступником якого є ПАТ ОТП Банк) та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ML-302/152/2008, згідно з яким позичальнику надано кредит у розмірі 25 000,00 доларів США строком до 22.05.2023 року, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 5,99 % річних. В забезпечення виконання умов кредитного договору, 20.05.2008 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № SR-30-152-2008, згідно з яким останній поручився перед банком за виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору в повному обсязі. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у позичальника станом на 10.02.2016 року утворилась заборгованість в розмірі 250 452,20 грн., що складає 9 653,37 доларів США, з яких: тіло кредиту 203 612,71 грн., що еквівалентно 7 848,00 доларів США; заборгованість по процентах 46 839,49 грн., що еквівалентно 1 805,37 доларів США, яку банк просив стягнути солідарно з боржника та з поручителя

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором № ML-302/152/2008 від 20.05.2008 року в розмірі 2250 452,20 грн., що складає 9 653,37 доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.06.2016 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.05.2018 року, позовні вимоги задоволено.

Постановою Верховного Суду від 30.01.2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.06.2016 року та постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.05.2018 року скасовані в частині позову АТ ОТП Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та справа в цій частині передана на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.06.2016 року та постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.05.2018 року залишені без змін.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.08.2019 року в задоволенні позовних вимог АТ ОТП Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невірно застосував положення частини першої статті 252, частини першої статі 526, частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554, частини першої статті 555, частини четвертої статті 559 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 20.05.2008 рлку між ЗАТ ОТП Банк, правонаступником якого є ПАТ ОТП Банк та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ML-302/152/2008, згідно з яким позичальнику надано кредит в розмірі 25 000,00 доларів США строком до 22.05.2023 року та зі сплатою 5,99 % річних за користування кредитом (а.с.157-165, т.1).

Під час розгляду справи, позивачем на підтвердження обставин отримання ОСОБА_2 кредитних коштів була надана копія валютного меморіального ордеру № 25 від 20.05.2008 року про видачу кредиту в сумі 25 000,00 дол. США згідно договору № ML-302/152/2008 (а.с.140, т.1).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 20.05.2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № SR-30-152-2008, згідно з яким останній поручився нести солідарну відповідальність перед кредитором за виконання боржником грошових зобов`язань за кредитним договором. Пунктом 4.1 договору передбачено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором (а.с.184, т.1).

Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 20.05.2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки № PML-302-152/2008, згідно якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банка належне йому нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 (а.с.180-183, т.1).

26 лютого 2009 року між банком та ОСОБА_2 був укладений Додатковий договір № 1 до кредитного договору, згідно з яким сторони погодились викласти Графік платежів в новій редакції (Додаток №1 до цього договору), відповідно до якого збільшився розмір процентної ставки до 14,49 % річних (а.с.133, т.1).

Також, у Додатковому договорі міститься застереження, відповідно до якого зазначений у Графіку платежів розмір процентів може змінюватись у випадках передбачених цим договором. У випадку зміни розміру платежів визначених Графіком та/чи умовами цього договору, позичальник зобов`язаний звернутись до банку і підписати Графік у новій редакції. Проте, не підписання позичальником Графіку у новій редакції не звільняє позичальника від обов`язку сплачувати фактично нараховані проценти на дату погашення боргових зобов`язань.

Враховуючи внесення змін до кредитного договору, 26.02.2009 року між банком та поручителем ОСОБА_1 також був укладений Додатковий договір № 1 до договору поруки, згідно з яким внесено зміни в розділ «Визначення термінів» та викладено в наступній редакції термін «Кредитний договір» це укладений між кредитором та боржником, з усіма існуючими та майбутніми змінами, доповненнями та додатками. Крім того, вказаним додатковим договором передбачено, що в разі зміни розміру боргових зобов`язань після укладення цього договору, такі боргові зобов`язання забезпечуються в їх повному розмірі без укладання будь-яких додаткових договорів до цього договору. Тобто, всі зміни щодо графіку погашення заборгованості за кредитним договором та збільшення розміру річної процентної ставки були узгоджені з поручителем (а.с.185, т.1).

Згідно розрахунку наданого позивачем, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка станом на 10.02.2016 року складає 250 452,20 грн., що еквівалентно 9 653,37 доларів США, з яких: тіло кредиту 203 612,71 грн., що еквівалентно 7 848,00 доларів США; заборгованість по процентах 46 839,49 грн., що еквівалентно 1 805,37 доларів США.

Судом зазначено, що сума заборгованості по тілу кредиту 7 848,00 доларів США, яку позивач просив стягнути станом на 10.02.2016 року, заявлена до стягнення, виходячи з суми заборгованості з урахуванням погашень розрахована станом на 20.06.2014 року, що підтверджується наданим позивачем під час перегляду справи в апеляційній інстанції розрахунком заборгованості станом на 07.03.2018 року, в якому зазначено, що станом на 20.06.2014 року заборгованість по кредиту складає 7 848,00 доларів США (а.с.212-213, т.1).

Згідно копії документів нотаріальної справи, які надійшли на виконання ухвали суду про витребування доказів, встановлено, що умовами договору іпотеки № PML-302-152/2008 від 20.05.2008 року визначено, що договір іпотеки/застави першої черги є договір іпотеки № PCL-302/59/2006, укладений 29.03.2006 року між іпотекодавцем та іпотекодержателем першої черги ЗАТ ОТП Банк, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського МНО Донецької області Апалько М.Ю. 29.03.2006 року, реєстровий № 257з.

30 квітня 2010 року до приватного нотаріуса Маріупольського МНО Донецької області Апалько М.Ю. надійшла заява позивача, в якій іпотекодержатель у зв`язку з погашенням ОСОБА_2 заборгованості по кредитному договору № CNL-302/59/2006 від 30.03.2006 року та припиненням дії іпотеки № PML-302-152/2008 від 20.05.2008 року просив зняти заборону відчуження накладену відповідно до договору іпотеки № PCL-302/59/2006 від 30.03.2006 року, накладену відповідно до договору іпотеки № PML-302-152/2008 від 20.05.2008 року з квартири АДРЕСА_1 (а.с.65, т.4).

30 квітня 2010 року приватним нотаріусом Маріупольського МНО Апалько М.Ю. Донецької області була проведена реєстраційна дія (реєстрація вилучення запису про обтяження), що підтверджується витягом про реєстрацію у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.71-72, т.4).

30 квітня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 (а.с.43-44, т.4).

30 квітня 2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-302/152/2008 було внесено 15 422,50 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.212, т.1), отже предмет іпотеки був добровільно реалізований зі згоди банку для погашення кредитної заборгованості.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що прострочена заборгованість по сплаті щомісячних платежів, яку позивач просив стягнути з поручителя нарахована станом на 20.06.2014 року, з позовом до суду банк звернувся 01.03.2016 року, а тому банк пред`явив вимогу до поручителя вже зі спливом шести місяців з дня настання строку виконання зобов`язань по кожному місячному платежу станом по 20.06.2014 року, по яких порука припинилась.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом позову у справі, яка переглядається після касаційного розгляду, є стягнення кредитної заборгованості з поручителя за виконання умов кредитного договору.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Вимога статті 526 ЦК України щодо обов`язку виконувати зобов`язання належним чином поширюється і на акцесорні (забезпечувальні) договори та сторін таких договорів.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Слід зауважити, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Умовами договору поруки сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобов`язань боржника та виконання зобов`язань за цим договором поруки.

Тобто, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_2 (а відтак і поручитель) взяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами не пізніше 22.05.2023 року, сплачуючи її щомісячно рівними частинами протягом всього строку дії кредитного договору з нарахуванням процентів на залишок заборгованості по кредиту.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

Доводи АТ ОТП Банк в апеляційній скарзі про те, що порука не є припиненою по відношенню до окремих платежів, шестимісячний строк по яким не був пропущений, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

Як правильно установлено судом першої інстанції, прострочена заборгованість по сплаті щомісячних платежів, яку позивач просив стягнути з поручителя нарахована станом на 20.06.2014 року, з позовом до суду банк звернувся 01.03.2016 року, а тому банк пред`явив вимогу до поручителя вже зі спливом шести місяців з дня настання строку виконання зобов`язань по кожному місячному платежу станом по 20.06.2014 року, по яких порука припинилась.

За таких обставин, судом першої інстанції обґрунтовано було встановлено, що порука припинилася щодо всіх платежів в силу ч.1 ст. 559 ЦК України, оскільки на момент подання позову шестимісячний строк по кожному платежу вже сплив.

Отже, у разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень ч.4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Такий правовий висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 17.09.2014 року у справі № 6-53цс14, від 20.04.2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29.03.2017 року у справі № 6- 3087цс16 та в інших, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 408/8040/12.

Разом з тим, колегія суддів вважає зайвим посилання суду першої інстанції на норми ч.4 ст. 559 ЦК України в редакції Закону України № 2478-VIII від 03.07.2018 року, згідно якої порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя, оскільки підлягає застосуванню саме норма ч.4 ст. 559 ЦК України у редакції на час виникнення спірних правовідносин, а позивач звернувся до суду із зазначеним позовом у березні 2016 року.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржниками норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства ОТП Банк залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко