Справа № 440/2698/18 Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б.
Провадження № 22-ц/811/2652/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Буського районного суду Львівської області від 08 липня 2019 року в складі судді Кос І.О. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту,-

встановила:

У грудні 2018 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.

Вимоги обґрунтовував тим, що 04 січня 2011 року між сторонами укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідач ОСОБА_1 отримала у позивача кредит в сумі 1600,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на сайті банку, складає укладений між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві б/н від 04.01.2011 року. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором. Натомість, відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за його користування. Однак, взятих на себе зобов`язань за цим договором ОСОБА_1 не виконала. Станом на 14.11.2018 року відповідачка має існуючу перед позивачем заборгованість на загальну суму 14226,45 грн., яку добровільно не погашає, що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом.

Оскаржуваним рішення Буського районного суду Львівської області від 08 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржив позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з таким не погоджується, вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеності обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що при укладенні договору сторони керувалися ст. 634 ЦК України, за якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відтак, підписавши відповідну Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідач погодилася виконувати Умови та правила надання банківських послуг та регулярно знайомитись із такими на сайті.

Покликається на те, що користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви про блокування коштів на картрахунку і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки до стоп-листа Платіжної системи.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідачка ОСОБА_1 звернулася до банку через 1,5 місяця після проведення оспорюваних операцій, а саме 02.01.2018 року, а спірна операція була здійснена 28.11.2017 року, шляхом здійснення інтернет платежу через сайт.

Вважає, що відповідач не довела, що 28.11.2017 року саме третіми особами було здійснено спірну транзакцію, враховуючи, що переказ коштів відбувся з використанням номеру картки, строку її дії та CVV коду зазначеного на зворотній стороні картки, жодних доказів, що картка була викрадена матеріали справи не містять.

Покликається на те, що перебування відповідачки за кордоном не перешкоджає їй здійснювати покупки через інтернет-магазин.

Із заявою про вчинення кримінального правопорушення відповідачка звернулася в Залізничний ВП ГУНП у Львівській області 31.01.2018 року, тобто більше ніж через 2 місяці після здійснення покупки.

Оскільки відповідачка повідомила правоохоронні органи та банк про відповідні обставини, банк не несе відповідальності за збитки від операцій, здійснених до повідомлення.

На думку апелянта, суд безпідставно прийшов висновку, що відповідачка вжила необхідних заходів, передбачених Умовами та правилами у випадку крадіжки картки, наявність кримінального провадження, в силу презумпції невинуватості не може свідчити про вчинення злочину стосовно ОСОБА_1 до ухвалення вироку, яким такі обставини будуть встановлені.

Просить скасувати рішення Буського районного суду Львівської області від 08 липня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Стягнути з відповідача судові витрати.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Звертаючись з позовними вимогами позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої доводи обґрунтовував виконанням зобов`язань за договором в повному обсязі, натомість відповідачка зобов`язання повернути кредит та сплатити відсотки за користування не виконала, станом на 14.11.2018 року має існуючу перед позивачем заборгованість на загальну суму 14226,45 грн., яку добровільно не погашає.

У відзиві на позов відповідачка покликалася на те, що кредитна заборгованість виникла внаслідок списання коштів з її особового рахунку у результаті шахрайських дії третіх осіб. Повідомила банк про несанкціоноване списання грошових коштів з її рахунку, звернулась до правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій з картковим рахунком. Зокрема, за час перебування відповідачки за межами України в період 26.11.2017 - 29.11.2017 року із карткового рахунку останньої № НОМЕР_1 невідомою особою здійснено покупку через інтернет-магазин «Aliexpress» на суму 5889,73 грн., при здійсненні якої позивач у порушенням умов кредитного договору не надіслав відповідачці жодного повідомлення чи запиту, який би підтвердив несанкціоноване списання коштів. Натомість, як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачка ніколи не здійснювала покупок через інтернет-магазини, не передавала свою картку та її реквізити третім особам, не розголошувала свого пін-коду будь-кому, розпоряджень на списання коштів позивачу не надавала. Позивачем не доведено, що відповідачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, які дають змогу ініціювати платіжні операції, що дало б підстави для відповідальності користувача за проведені платіжні операції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_1 виконала свої обов`язки перед банком щодо погашення заборгованості за договором кредиту, відповідно до умов договору повідомила банк про несанкціоноване списання грошових коштів з її рахунку та звернулася до правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій з картковим рахунком, при цьому, позивач не надав належних доказів, що відповідачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Крім цього, місцевий суд врахував правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року (справа № 6-71цс15), постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 року (справа № 61-1396 св 18), 14 лютого 2018 року (справа № 61-3239 св 18), 20 червня 2018 (справа № 61-16504 св 18), 18 лютого 2019 року (справа № 61-5736 св 18).

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 і 2 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Судом встановлено, що 04.01.2011 року відповідач ОСОБА_1 заповнила та підписала анкету-заявку про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, згідно з якою відповідач виявила бажання отримати кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно договору відповідач отримала кредит у розмірі 1600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок(а.с. 9).

ОСОБА_1 погодилася, що заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

Відповідач підтвердила, що зобов`язується дотримуватись вимог Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їхніми змінами на сайті Приват Банку.

Таким чином, відповідач зобов`язалася здійснювати оплату послуг згідно тарифів позивача у строки, передбачені вказаними умовами.

За змістом пункту 2.1.1.2.1 Умов для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання картки, зазначена в заяві. Договір укладається терміном на п`ять років.

Підписанням договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (п. 2.1.1.2.4.).

Позивач виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, надавши відповідачу ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, тобто, відповідач отримала кредит у сумі 1600 грн.

В свою чергу, позивач стверджує, що відповідач не належним чином виконувала свої обов`язки, відтак згідно долученого розрахунку заборгованості за договором № б/н від 04.01.2011 року станом на 14.11.2018 року відповідачка ОСОБА_1 заборгувала банку 14226,45 грн., з яких: 13072,81 грн. - заборгованість за наданим кредитом; з яких тіло кредиту - 4818,21 грн., нараховані відсотки - 3167,28 грн., нарахована пеня 5087,32 грн., а також заборгованість по судовим штрафам 1153,64 грн. (а.с. 7-8).

При цьому, згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 04.01.2011 року станом на 31.05.2015 року у відповідачки ОСОБА_1 заборгованість відсутня.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Поряд з цим, банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив стягнути заборгованість, яка складається з тіла кредиту, відсотків, пені та заборгованості по судовим штрафам, при цьому, у заяві позичальника ОСОБА_1 від 04.01.2011 року процентна ставка не зазначена.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Згідно зі статтею 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів погоджується, з висновком районного суду про те, що з представлених стороною позивача розрахунків заборгованості відповідачки, остання з 07.07.2012 року до 28.11.2017 року користуючись кредитними коштами, сплачувала заборгованість за кредитом, відсотки за його користування та інші платежі.

При цьому, 28 листопада 2017 року з рахунку відповідачки зафіксовано зняття кредитних коштів, сума яких в подальшому фактично стала підставою для здійснення відповідних нарахувань за кредитним договором та причиною заборгованості за таким.

Іншої заборгованості, яка не пов`язана з оспорюваною сумою, у відповідачки перед банком не існує.

Відповідачка ОСОБА_1 зазначає, що у період з 26.11.2017 року по 29.11.2017 року перебувала за межами України (Росія, кпп Суземка), що вбачається із відміток у її закордонному паспорті (а.с. 57).

Згідно інформації, яка надана ПрАТ «Київстар» на виконання ухвали Буського районного суду Львівської області від 07.05.2019 року щодо контактів мобільного номера НОМЕР_2 за період з 00:00 год. 26.11.2017 року по 23:59 год. 29.11.2017 року, яким користується відповідачка, 26-28.11.2017 року жодних вхідних/вихідних дзвінків чи СМС із вказаного номера здійснено не було, а перше СМС на вказаний номер надійшло 29.11.2017 о 00:05:42 год. (а.с. 110-112).

Відповідно до пунктів 6 - 9 Положення № 705 «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, встановлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 травня 2015 року (провадження № 6-71цс15) не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не можна стверджувати, що зняття коштів відбулось з вини клієнта банка.

Як стверджує відповідачка, 02.01.2018 року вона довідалась про зняття кредитних коштів 28 листопада 2017 року з рахунку, і цього ж дня повідомила банк про несанкціоноване списання грошових коштів з її рахунку, про що свідчать роздруківки СМС з її мобільного телефона та інформація банку про те, що 02.01.2018 о 11:01 год. заявку відповідача на повернення коштів було прийнято в роботу банком (а.с. 67-70).

Крім цього, з Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000370 від 01.02.2018 року слідує, що відповідачка ОСОБА_1 зверталася у Залізничний ВП ГУНП у Львівській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення від 31.01.2018 року, у якій просила прийняти міри до невідомої особи, яка 28.11.2017 року з її карткового рахунку № НОМЕР_1 здійснила покупку через інтернет-магазин «Aliexpress» на суму 5889,73 грн., чим завдала їй матеріальну шкоду на вказану суму (а.с. 71).

Постановою слідчого Залізничного ВП ГУНП у Львівській області від 22.02.2018 року вищевказане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях невстановленої особи складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 59-60).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Доказів про те, що позивач був позбавлений можливості заявляти клопотання та користуватися іншими процесуальними правами, передбаченими ЦПК України, колегією суддів не встановлено.

Разом з цим, протягом усього часу розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, позивач, не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України, клопотань про витребування доказів не заявляв, як і не надав доказів, що відповідач ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, хоча мав можливість звернутися до суду із таким клопотанням.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо витребування доказів в суді апеляційної інстанції, не скористався.

Відтак, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» не надав доказів на підтвердження сприяння відповідачкою незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач спростувала доводи позовної заяви, які не можуть беззаперечно свідчити про здійснення відповідачкою 28.11.2017 року покупки через інтернет-магазин «Aliexpress» на суму 5889,73 грн., з врахуванням, у тому числі, факту її перебування за кордоном.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 08 липня 2019 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 листопада 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк