КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4730/2019
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва в складі судді Зотько Т.А., постановлену в м. Київ 10 вересня 2018 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк», третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про визнання недійсними договорів, просила визнати недійсним договір № 24 про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 321 та договором поруки від 06 вересня 2017 року, договір № 24-1 про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 06 вересня 2017 року, укладені ПАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_1

В обґрунтування позову посилалася на те, що 07 травня 2007 року ОСОБА_3 було укладено кредитний договір з ВАТ «Український професійний банк», за умовами яких ОСОБА_3 надано кредит з лімітом заборгованості в розмірі 96000 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту 10 квітня 2017 року, виконання зобов'язань за цим договором забезпечено іпотекою нерухомого майна, а саме квартири за адресою АДРЕСА_1. Також нею було укладено із ВАТ «Український професійний банк» договір поруки.

06 вересня 2017 року між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 було укладено договір № 24 про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором поруки. Крім того, 06 вересня 2017 року між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 було укладено договір № 24-1 про відступлення прав вимоги за договором іпотеки. Умовами зазначених договорів визначено, що ОСОБА_1 як новому кредитору передається право вимоги до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у розмірі 98179,19 доларів США та право вимоги на предмет іпотеки. Вважає, що укладені договори про відступлення прав вимоги є недійсними з огляду на те, що ОСОБА_1 як фізична особа, не маючи відповідної ліцензії на надання фінансових послуг, не може виступати новим кредитором і бути стороною договору про відступлення права вимоги. Крім того, інформаційним листом Міністерства юстиції України від 29 січня 2016 року повідомлено нотаріусів про те, що нотаріус не має правових підстав для посвідчення договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором на користь фізичної особи.

Також у вересні 2018 року ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову, просила накласти арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_2, яка є предметом іпотеки за договором від 07 травня 2007 року, заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України та Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України, іншим органам державної реєстрації прав та нотаріусам здійснення будь-яких реєстраційних дій, що пов'язані з реєстрацією (перереєстрацією) права власності щодо нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_2, а саме спірної квартири, заборонити ОСОБА_1 та/або будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії відносно квартири за адресою АДРЕСА_1.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року заяву ОСОБА_2 частково задоволено, накладено арешт на квартиру за даною адресою.

Відповідач ОСОБА_1, не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що вжитий захід забезпечення позову у вигляді арешту квартири, яка зареєстрована за позивачем, не може вважатись співмірним з заявленими позовними вимогами, оскільки навіть в разі задоволення позову стадії виконання рішення як такого не може бути.

Зазначав, що дана справа та забезпечення позову, вжиті судом, використовуються позивачем виключно з метою ухилення від погашення на користь ОСОБА_1 заборгованості за відповідним кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказував, що накладення арешту на предмет іпотеки фактично дублює положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки дія цього закону тимчасово блокує можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

Накладення арешту на предмет іпотеки жодним чином не зачіпає та не звужує прав та інтересів позивача та третьої особи, які продовжують безперешкодно користуватись предметом іпотеки. В той же час вказаним арештом суттєво зачіпаються права та інтереси ОСОБА_1, якого позбавлено можливості на законних підставах звернути стягнення на предмет іпотеки та користуватись вже своєю власністю на власний розсуд, тобто вжиття заходів забезпечення позову фактично має наслідком спричинення відповідачу збитків у вигляді упущеної вигоди.

25 лютого 2019 року представник позивача та третьої особи ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу засобами поштового зв'язку, який надійшов до суду 28 лютого 2019 року. Зазначала, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній обставини не свідчать про неправильність чи неповноту дослідження доказів і встановлення обставин у справі № 754/12116/18 при прийнятті оскаржуваної ухвали. Просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги і залишити ухвалу без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами та прийшов до висновку, що невжиття забезпечення позову у вказаній справі може утруднити чи призведе до неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_2, так як відповідач може скористатись своїм правом та відчужити квартиру.

Однак з такими висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

В заяві про забезпечення позову, поданій у вересні 2018 року, ОСОБА_2 зазначала, що у серпні 2018 року на адресу її представника надійшла вимога про усунення порушень по кредитному договору № 321 від 07 травня 2007 року за підписом ОСОБА_1, який повідомляв, що у разі невиконання даної вимоги у зазначений строк ним буде звернуто стягнення на належний позивачу предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього, таким чином у сторони позивача виникнуть труднощі або взагалі неможливість реєстрації права власності на квартиру. Невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_1 та заборони ОСОБА_1 та/або будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії відносно квартири може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду по даній справі, а тому такі заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Відповідно до статей 149, 150 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Отже, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Звертаючись до суду із даним позовом у вересні 2018 року, ОСОБА_2 вказувала, що 07 травня 2007 року ОСОБА_3 було укладено кредитний та іпотечний договори з ВАТ «Український професійний банк», за умовами яких ОСОБА_3 надано кредит з лімітом заборгованості в розмірі 96000 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту 10 квітня 2017 року, виконання зобов'язань за цим договором забезпечено іпотекою нерухомого майна, а саме квартири за адресою АДРЕСА_1. Також нею було укладено із ВАТ «Український професійний банк» договір поруки.

В матеріалах справи наявний іпотечний договір від 07 травня 2007 року, укладений ОСОБА_2 із ВАТ «Український професійний банк», предметом якого, згідно п. п. 6, 7 є квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 березня 2005 року (а. с. 19).

06 вересня 2017 року між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 було укладено договір № 24 про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором поруки. Крім того, 06 вересня 2017 року між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 було укладено договір № 24-1 про відступлення прав вимоги за договором іпотеки. Умовами зазначених договорів визначено, що ОСОБА_1 як новому кредитору передається право вимоги до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за кредитним договором та договором поруки та право вимоги на предмет іпотеки.

Зазначені договори про відступлення прав вимоги позивач просила визнати недійсними.

Таким чином, предметом позову є оскарження договорів про відступлення прав вимоги, а будь-яких вимог щодо квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 і на яку було накладено арешт ухвалою суду, позивачем не заявлялось.

Вжиття заходів забезпечення позову обгрунтовано ризиками, що можуть виникнути при виконанні рішення суду, в разі ухвалення такого на користь позивача. Визнання ж недійсними договорів має правові наслідки, які настають незалежно від забезпечення позову.

Отже, позивачем не надано будь-яких доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково задовольнив заяву про забезпечення позову.

Таким чином, ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року не можна вважати законною та обґрунтованою.

Разом із тим, нічим не підтверджуються і є припущеннями, а тому відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що даний позов використовується позивачем виключно з метою ухилення від погашення на користь відповідача заборгованості за кредитним договором.

Крім того, не ґрунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги, що внаслідок несумлінних дій позивача, які спрямовані на затягування розгляду справи, значно порушені строки підготовчого провадження, оскільки ці обставини не є підставою для скасування судового рішення, передбаченою ст. 376 ЦПК України, не стосуються предмету апеляційного перегляду і відхиляються апеляційним судом.

Відсутність стадії виконання рішення сама по собі не є перешкодою для забезпечення позову, оскільки ст. 149 ЦПК України допускає забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити не лише виконання рішення суду, але й ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а отже наявність чи відсутність стадії виконання рішення не має правового значення при вирішенні питання про забезпечення позову. Відтак, в цій частині доводи апеляційної скарги також відхиляються судом.

Разом із тим, можливості ускладнення або унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача у випадку невжиття заходів забезпечення позову останньою доведено не було, а тому заява ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволенню не підлягала.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки постановлена в результаті неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та із порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 березня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

ЯворськийМ.А.