Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 522/10104/15-ц

провадження № 61-9623св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», Національний банк України, держава Україна в особі Міністерства юстиції України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2016 року в складі судді Шенцевої О. П. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2016 року в складі колегії суддів: Сегеди С. М., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), Національного банку України, держава України в особі Міністерства юстиції України про визнання кредитного договору та додаткової угоди недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 08 травня 2008 року між ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладений договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 2008/694-Ф03.14/102.

На забезпечення кредитного договору, укладеного між ОСОБА_4 та АКБ СР «Укрсоцбанк», того ж дня між ОСОБА_5 та АКБ СР «Укрсоцбанк» укладений іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_5 передав в іпотеку банку земельну ділянку площею 0,1498 га, в тому числі 0,1498 га - рілля, розташовану на АДРЕСА_1

19 січня 2011 року укладена додаткова угода № 1 про внесення змін до кредитного договору, згідно з якою змінена процентна ставка з 14 % до 15,67 %.

Позивач вважав, що оскільки кредит отримувався у доларах США та суттєво змінився курс гривні до долара США, кредитний договір не містить інформацію про сукупну вартість, відсутня ціна договору, у змісті угоди не визначені основні права споживача, кредитний договір та додаткова угода до нього повинні бути визнані недійсними.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банк мав право надавати кредит в іноземній валюті, у позивача не було перешкод у придбанні іноземної валюти з метою погашення кредитної заборгованості. Із тексту кредитного договору вбачається, що позивачу була надана повна та достовірна інформація про умови споживчого кредиту, що виключає порушення банком частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з'ясували обставини справи, неправильно застосували норми чинного законодавства.

ПАТ «Укрсоцбанк» надало заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, ухвалені в справі судові рішення залишити без змін.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 08 травня 2008 року між ОСОБА_4 та АКБ СР «Укрсоцбанк» укладений кредитний договір та того ж дня між банком та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір.

19 січня 2011 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладена додаткова угода № 1 про внесення змін до кредитного договору, згідно з якою змінена процентна ставка з 14,00 % до 15,67 %.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони дійшли згоди з усіх його істотних умов, прийняли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики не покладається на позикодавця, тобто відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальникові.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодися суд апеляційної інстанції, обґрунтовано зазначав, що банк мав право надавати кредит в іноземній валюті й у позивача були відсутні будь-які перешкоди у придбанні іноземної валюти з метою погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті.

Вимоги щодо наявності генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України при здійсненні банками операцій з валютними цінностями встановлені також Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Частиною четвертою статті 6 цього Декрету передбачено, що фізичні особи - резиденти мають право купувати іноземну валюту в уповноважених банках та інших фінансових установах, що одержали ліцензію Національного банку України, або за їх посередництвом - у інших фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також у національного оператора поштового зв'язку, який одержав ліцензію Національного банку України.

АКБ СР «Укрсоцбанк» на час укладення кредитного договору мав банківську ліцензію від 29 грудня 2001 року № 5, у тому числі на здійснення валютних операцій, а також дозволи Національного банку України № № 5-2, 5-3 на здійснення валютних операцій.

Із позовної заяви, матеріалів справи та касаційної скарги ОСОБА_4 вбачається, що підставою для припинення погашення кредиту і звернення до суду стала зміна курсу долара США стосовно гривні України та відсутність у нього достатніх коштів на погашення кредитної заборгованості.

Разом з тим відсутність у боржника необхідних коштів для погашення заборгованості не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким внесено зміни до Закону України «Про захист прав споживачів» та заборонено надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України набув чинності 16 жовтня 2011 року, а кредитний договір був укладений у 2008 році.

Відповідно до пункту 3 частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Ухвалюючи рішення, суд обґрунтовано виходив із того, що із тексту кредитного договору вбачається, що позивачу була надана повна та достовірна інформація про умови споживчого кредиту.

Також суд обґрунтовано посилався на статті 202, 203 ЦК України, згідно з якими правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Підписуючи кредитний договір, ОСОБА_4 погодився з метою його використання та встановленими умовами, отримав у кредит саме в доларах США - 100 000,00, а не в національній валюті України, в подальшому погашав кредитну заборгованість протягом 7 років й не заявляв жодних претензій з приводу того, що йому незрозумілі умови кредитного договору та додаткової угоди № 1.

Як пояснив в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_6, позивач сплатив кредитну заборгованість у загальній сумі близько 68 000,00 дол. США, однак через те, що курс долара США стосовно гривні України зріс в п'ять разів, він став неплатоспроможним і не може погашати кредит.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_4 заявив саме з вищевикладених підстав, а не з підстав незрозумілості йому умов кредитного договору, які він виконував протягом 7 років, що в свою чергу не може бути підставою для задоволення його позовних вимог.

Заявник касаційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів касаційної скарги.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

С.Ю. Мартєв

С.П. Штелик