Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 423/581/16-ц

провадження № 61-30292св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача - Сафір Федір Олегович, Сокуренко Євген Сергійович, Малервейн Марина Семенівна,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Луганської області від 08 червня 2017 року у складі суддів Орлова І. В., Кострицького В. В., Стахової Н. В.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 154 414,81 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 70 000 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом - 58 468,36 грн, пені - 13 976,46 грн, заборгованості по комісії - 11 969,99 грн.

Позов мотивовано тим, що 30 січня 2014 року ОСОБА_7, який на той час мав статус фізичної особи-підприємця (далі - ФОП), через систему Інтернет - клієнт - банкінг приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування від 30 січня 2014 року (далі договір від 30 січня 2014 року). За вказаним договором з 23 червня 2014 року на поточний рахунок НОМЕР_1 відповідач отримав кредитний ліміт у розмірі 70 000 грн.

З 16 грудня 2014 року ФОП ОСОБА_7 був виключений з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності. Разом з тим, взяті на себе зобов'язання за договором від 30 січня 2014 року не виконав, у зв'язку з чим, станом на 02 лютого 2016 року утворилася заборгованість, яку банк просив стягнути з відповідача на підставі статей 51, 52, 598-609, 526, 527, 530, 610, 1054 ЦК України. Вказував на те, що у зв'язку з припиненням суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи підприємця

ОСОБА_7 (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності), його зобов'язання за договором не припинилося, а залишилося за ним як за фізичною особою, тому відповідач відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю усім своїм майном. Банк вважав можливим захистити свої права в порядку, встановленому ЦК України, шляхом стягнення наявної заборгованості з ОСОБА_7

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 27 лютого 2017 року у складі судді Ляшенко М. А. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів обставин укладання сторонами договору від 30 січня 2014 року, факту встановлення кредитного ліміту за цим договором та факту отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 70 000 грн.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 08 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором банківського обслуговування від 30 січня 2014 року, яка станом на 02 лютого 2016 року складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 70 000 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 58 468,36 грн, заборгованості по комісії у розмірі 11 969,99 грн, а всього - 140 438, 35 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 13 976,46 грн відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати у розмірі 4 262,49 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що матеріалами справи встановлено та доведено, що банк надав відповідачу кредитний ліміт у розмірі 70 000 грн, яким ОСОБА_7 користувався. Факт користування кредитними грошима, підтверджується даними виписки по рахунку ФОП ОСОБА_7, яка у розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є належним доказом у справі.

Відповідач свої зобов'язання за договором банківського обслуговування від 30 січня 2014 року в частині повного та своєчасного повернення кредиту не виконав, внаслідок чого станом на 02 лютого 2016 року виникла заборгованість за кредитом, по процентам за користування кредитом та по комісії, яка підлягає стягненню з останнього на користь банку.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції відмовив у стягненні пені, нарахованої відповідачу після 14 квітня 2014 року у розмірі 13 976,46 грн, на підставі Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII від 02 вересня 2014 року.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене ним рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не довів факту укладення договору, на який він посилається як на підтвердження позовних вимог, не надав основних доказів цього факту, а саме: кредитного договору від 30 січня 2014 року, згідно якого відповідачем отримано кредит у розмірі 70 000 грн, доказу про повідомлення і надання згоди ОСОБА_7 про встановлення кредитного ліміту в розмірі 70 000 грн і в подальшому, того, що він отримав цей кредит. Не установлено також, хто саме скористувався коштами у розмірі 70 000 грн.

У касаційній скарзі відповідач посилається на те, що договір від 30 січня 2014 року він не підписував, про його існування не був обізнаний. Договір, вказаний в позовній заяві, відсутній. Позивач замість неіснуючого договору додав до справи заяву позичальника від 27 лютого 2010 року, який до даної справи відношення не має, оскільки строковий кредит у сумі 1189 грн був оформлений на ОСОБА_7, як на фізичну особу строком на 4 місяці, та повністю погашений у червні 2010 року.

Апеляційним судом не була встановлена особа, яка після закриття договору банківського рахунку скористалась базою даних ПАТ КБ «ПриватБанк» та збільшила ліміт до 70 000 грн. та скористалась цими коштами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Позивач не скористався правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направив.

Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення пені та у цій частині сторонами не оскаржується, у зв'язку з чим не переглядається у цій частині колегією суддів в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Установлено, що 22 грудня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ФОП ОСОБА_7 укладено договір банківського рахунка, зокрема з відповідними додатками - регламентом робіт електронних розрахунково-інформаційних програмних продуктів, правилами користування платіжною карткою. Відкрито рахунок НОМЕР_2 (а.с.153-156).

30 січня 2014 року ФОП ОСОБА_7 шляхом накладення електронно-цифрового підпису у системі Інтернет - клієнт - банкінг подав заяву, якою приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, що розміщені у мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua. Зазначені документи разом із заявою складають договір банківського обслуговування від 30 січня 2014 року, банківського рахунку НОМЕР_2 (а. с. 10).

ПАТ КБ «ПриватБанк» за допомогою програмної електронної системи прийняв від ФОП ОСОБА_7 заявку на кредитний ліміт на умовах, викладених в Умовах і правилах надання банківських послуг, Тарифах ПАТ КБ «ПриватБанк», що розміщені на офіційному сайті Банку http://privatbank.ua.

Приєднання ФОП ОСОБА_7 до «Умов та правил надання банківських послуг» (далі - Умови), Тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті www.privatbank.ua, з урахуванням його заяв про: відкриття поточного рахунку; підключення (авторизацію) користувача електронних розрахунково-інформаційних програмних продуктів; отримання кредитного ліміту свідчить про укладення договору банківського обслуговування від 30 січня 2014 року.

Відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг» на поточний рахунок НОМЕР_2 ФОП ОСОБА_7 було встановлено в електронному вигляді через задіяні засоби електронного зв'язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших) кредитний ліміт: станом на 30 січня 2014 року - 40 000 грн, станом на 31 січня 2014 року - 45 000 грн, станом на 01 березня 2014 року - 45 000 грн, станом на 29 травня 2014 року - 45 000 грн, станом на 23 червня 2014 року - 70 000 грн, що підтверджується виписками із програмної системи Приват 24.

Згідно з пунктом 3.2.1.1.16. Умов при укладанні договорів і угод, або вчиненні інших дій, що свідчать про приєднання клієнта до «Умов і правил надання банківських послуг» (або у формі «Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки» або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк/Інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовою або електронною інформацією, або в будь-якій іншій формі), банк і клієнт допускають використання підписів клієнта у вигляді електронно-цифрового підпису та/або підтвердження через пароль, спрямований банком через верифікований номер телефону, який належить уповноваженій особі клієнта з правом &q?он;першого&q?еж; підпису. Підписання договорів і угод, таким чином, прирівнюється до укладання договорів та угод у письмовій формі.

Відповідно до статті Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки). Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму.

Частиною першою статті 634 Цивільного кодексу України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з частиною другою статті 639 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до положень статтей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Укладений 30 січня 2014 року між ФОП ОСОБА_7 та ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського обслуговування за своєю правовою природою включає до себе елементи договору банківського рахунку та кредитного договору на умовах овердрафту.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції встановив, що на виконання умов договору банківського обслуговування від 30 січня 2014 року банком надавалися ФОП ОСОБА_7 кредитні кошти у межах встановленого ліміту, зокрема 70 000 грн, які використовувалися ним, що підтверджується наданими позивачем банківськими виписками по рахунку НОМЕР_2.

Доказами обслуговування банком кредитного ліміту на його поточному рахунку відповідно до Умов є виписки з відповідного рахунку.

Тобто, суд апеляційної інстанції встановив факт прийняття та виконання вищевказаного договору обома сторонами.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що приєднання ФОП ОСОБА_7 до «Умов та правил надання банківських послуг», Тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті www.privatbank.ua, з урахуванням його заяв про: відкриття поточного рахунку; підключення (авторизацію) користувача електронних розрахунково-інформаційних програмних продуктів; отримання кредитного ліміту свідчить про укладення договору банківського обслуговування від 30 січня 2014 року, оскільки сторони дійшли згоди щодо використання підписів клієнта у вигляді електронно-цифрового підпису (ЕЦП) шляхом підтвердження через пароль, спрямований банком через верифікований номер телефону, який належить уповноваженій особі клієнта з правом &q?ни;першого&q?еф; підпису.

На підставі належної оцінки доказів, суд апеляційної інстанції встановив, що ФОП ОСОБА_7 належним чином умови договору не виконав, у зв'язку з чим станом на 02 лютого 2016 року виникла заборгованість у тому числі: заборгованість за кредитом - 70 000 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 58 468,36 грн, заборгованість по комісії за користування кредитом - 11 969,99 грн.

Розмір вказаної заборгованості підтверджено розрахунком, наданим банком та який не спростовано відповідачем під час розгляду справи.

Оскільки 16 грудня 2014 року відбулось припинення суб'єкта підприємницької діяльності -ФОП ОСОБА_7 (виключено запис з відповідного реєстру), а його зобов'язання за укладеним з банком договором не припинилися, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення вищевказаної заборгованості на користь банку з ОСОБА_7, оскільки у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов'язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.

Доводи касаційної скарги щодо недоведеності факту укладення кредитного договору, надання згоди на підвищення кредитного ліміту до 70 000 грн та отримання цих коштів, а також щодо непідписання відповідачем відповідного договору спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції та наведеними вище обставинами, встановленими на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та «Умов та правил надання банківських послуг», до яких приєднався відповідач.

Посилання відповідача на те, що він не ініціював заяв на отримання кредитного ліміту, про відсутність претензій банку на час припинення відповідачем підприємницької діяльності, про розірвання договору від 30 січня 2014 року не спростовують факт неналежного виконання з боку ФОП ОСОБА_7 взятих на себе договірних зобов'язань та наявність заборгованості.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та не можуть бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська