ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/787/19 Справа № 204/2092/17 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н ЕМ У К Р А Ї Н И

16 січня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

06 квітня 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 12.08.2011 року у розмірі 72866 грн. 02 коп. та судовий збір у розмірі 1600 грн. 00 коп. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 12.08.2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до кредитного договору - при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. +5% від суми позову. У зв'язку з тим, що відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, станом на 28.02.2017 року має заборгованість у сумі 72866 грн. 02 коп., з яких: 7116 грн. 29 коп. - заборгованість за кредитом, 58520 грн. 89 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3282 грн. 84 коп. - заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), 3446 грн. 00 коп. - штраф (процентна складова), у зв'язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду (а.с.2-3).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено (а.с. 172-178).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.180-184).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 12.08.2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.6).

Згідно з довідкою про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна 55 днів пільгового періоду», обов'язковий щомісячний платіж становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, за несвоєчасне погашення заборгованості встановлена пеня = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова процентна ставка по договору)/ 30 - яка нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується 1 раз на місяць, при наявності прострочення за кредитом або відсотками 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму понад 50 грн. (арк.с.7).

Кредитний договір складається із заяви позичальника та умов і правил надання банківських послуг.

Згідно з розрахунком, наданим банком, заборгованість за кредитним договором станом на 28.02.2017 року складає 72866 грн. 02 коп., з яких: 7116 грн. 29 коп. - заборгованість за кредитом, 58520 грн. 89 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3282 грн. 84 коп. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), 3446 грн. 00 коп. - штраф (процентна складова) відповідно до п.1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг.

Відмовляючи з задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність для звернення до суду із даним позовом, про застосування якої було заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, згідно ч. 2 ст. 549 ЦК України. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до кредитного договору б/н від 12.08.2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.6).

Згідно з розрахунком, наданим банком, заборгованість за кредитним договором станом на 28.02.2017 року складає 72866 грн. 02 коп., з яких: 7116 грн. 29 коп. - заборгованість за кредитом, 58520 грн. 89 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3282 грн. 84 коп. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), 3446 грн. 00 коп. - штраф (процентна складова) відповідно до п.1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг (а.с.4-5).

Відповідно до довідки №30.1.0.0/2-20170405/0354 від 10.04.2018 року, наданої позивачем на підтвердження існування кредитного зобов'язання між банком та ОСОБА_1, останній згідно кредитного договору б/н від 12.08.2011 року отримав картку НОМЕР_1 з терміном дії до останнього дня 07.2017 року (а.с.134).

Проте, зазначені посилання суд 1 інстанції не прийняв, з чим погоджується колегія суддів, оскільки відповідачем було зазначено, що в квітні 2014 року у нього було викрадено сумку з речами, в тому числі і картки банку, яку він заблокував, та цією ж кредитною карткою в подальшому не користувався, та нової кредитної картки в ПАТ КБ «ПриватБанк» не отримував, на підтвердження посилань останнього щодо викрадення його сумки з речами, була надана копія постанови про закриття кримінального провадження від 27.04.2014, яка підтверджує позицію відповідача у справі, а отже є належним та достовірним доказом, в розумінні ст.ст.77,79 ЦПК України.

Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором б/н від 12.08.2011 року станом на 28.02.2017 року, останній платіж був зроблений 08.04.2014 року на суму 182,00 грн. «у терміналі самообслуговування за адресою: Україна, Запорізька, Акимівка, вул.Центральна, 79, відділення банку, депозит» та 02.07.2014 року на суму 117,16 грн. «автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти 22**79».

Проте, спростовуючи зазначене, відповідач пояснив, що 08.04.2014 року кредитну картку на суму 182,00 грн. «у терміналі самообслуговування за адресою: Україна, Запорізька, Акимівка, вул.Центральна, 79, відділення банку, депозит» не поповнював, оскільки знаходився у місті Дніпро на своєму робочому місці; 02.07.2014 картку на суму 117,16 грн. також не поповнював, оскільки посилання в розрахунку йде на «автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти 22**79», а кредитної картки з номером, який би починався на перші дві цифри «22», та закінчувався на «79», він не отримував.

Зазначене було підтверджено свідками, які були допитані в судовому засіданні в судді 1 інстанції.

З матеріалів справи, вбачається відсутність у відповідача кредитної картки з номером, який би починався на перші дві цифри «22», та закінчувався на «79», що вбачається із довідки, виданої банком та спростовує «автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти 22**79» 02.07.2014 картку на суму 117,16 грн. (а.с.126).

За таких обставин, наданий позивачем доказ сплати ОСОБА_1 08.04.2014 року суми 182 грн. 00 коп. «у терміналі самообслуговування за адресою: Україна, Запорізька, Акимівка, вул.Центральна, 79, відділення банку, депозит», спростований показами допитаних в судовому засіданні, кожного окремо, свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які підтвердили суду факт того, що 08 квітня 2014 року відповідач весь час знаходився на робочому місці у м. Дніпропетровську; крім того, покази свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3 повністю узгоджуються та підтверджується табелем обліку використання робочого часу, згідно якого ОСОБА_1 08.04.2014 року знаходився на робочому місці (а.с.160).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Відповідно ж до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебігпозовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі №6-2891цс16 та від 23 листопада 2016 року у справі №6-2104цс16.

З наданого представником позивача розрахунку заборгованості вбачається, що 02.07.2014 року платіж був здійсненний - шляхом автоматичного списання коштів, а не боржником.

Оскільки із виписки по рахунку, наданої позивачем, вбачається, що з 18.02.2014 року дії на погашення заборгованості відповідачем не вчинялися, а погашення заборгованості 02.07.2014 було здійснено шляхом автоматичного списання коштів, що не може бути взято до уваги як підстава для переривання перебігу строку позовної давності, оскільки відсутні докази того, що саме відповідач здійснив 02.07.2014 року платіж на погашення заборгованості за кредитним договором (а.с.124-126).

З урахуванням зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з урахуванням положень ст. ст. 256, 257, 258, 266, 267 ЦК України, застосувавши позовну давність, про що було заявлено відповідачем по справі. Судом першої інстанції всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо була надана оцінка наявних в матеріалах справи доказів.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом 1 інстанції безпідставно застосовано строк позовної давності, оскільки відповідачем було отримано картку зі строком дії до 07/17, а тому перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто з липня 2017 року, а тому позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, колегія суддів не приймає до уваги, тому, що такі доводи спростовуються матеріалами справи, а саме доказами дати останнього погашення заборгованості відповідачем, та зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростовання висновків суду першої інстанції.

Крім того, колегія наголошує, що строк дії договору та позовна давність, яка була застосована судом не є тотожними поняттями і початок перебігу позовної давності не може в даному випадку збігатися саме з закінченням строку дії картки.

Апелянт не скористалася наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: