МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 473/1026/19
Провадження № 22-ц/812/1899/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Царюк Л.М., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю представника відповідача Попової О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Старжинської О.Є. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

В березні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк"), звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 05 грудня 2012 року між ним та відповідачкою ОСОБА_1 укладено договір б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору позичальник отримала кредит у розмірі 9600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості станом на 07 лютого 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 54828,71 грн., з яких 19818,98 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 10604,38 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 21018,27 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 300 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2587,08 грн. - штраф (процентна складова).

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 05 грудня 2012 року, а також судові витрати.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 вересня 2019 року у задоволені позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що між ним та відповідачкою було укладено кредитний договір у формі договору приєднання, про що свідчить анкета-заява, підписана відповідачкою. Крім того, відповідачка за допомогою кредитної картки скористалася сервісом «Миттєва розстрочка», під час списання щомісячного платежу відповідачем було використано всю суму кредитного ліміту, списання коштів здійснено за рахунок овердрафту, що і спричинило перевищення тіла кредиту над розміром встановленого кредитного ліміту.

Також апелянт зазначає, що встановивши що банк надав відповідачці кредит, а відповідачка його не повернула, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості по тілу кредиту, яке складається з поточної заборгованості та простроченої.

Тому, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідачка звернулася до суду з відзивом на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що у 2012 році вона звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» та отримала кредитну картку «Універсальна» з кредитним лімітом в розмірі 5000 грн. Також звертає увагу суду, що не знала про існування вказаних «Умов та правил надання банківських послуг», Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», з їх змістом не знайомилася та не підписувала вказані документи, а тому такі Умови та правила не можна вважати складовою частиною кредитного договору.

Вважає, що оскільки сума зобов`язань відповідачки в межах встановлених сторонами в анкеті - заяві умов кредитного договору є меншою (5000 грн), ніж сума фактично сплачених нею на користь позивача грошових коштів за період з 04.06.2015 року по 07.02.2019 року у розмірі 48329,64 грн., то суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо необґрунтованості вимог позивача.

Також відповідачка зазначає, що не оформлювала послугу «Швидка готівка» та взагалі про існування такої послуги їй не було відомо. 5 послуг «Швидка готівка», які в виписці про рух коштів зазначені як «Оплата частинами 5 депозит» в 2017р. не здійснювала та у телефонному режимі не оформлювала.

Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник відповідачки не визнала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту відзиву на апеляційну скаргу, просила залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній та додатково наданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Приймаючи рішення по справі, суд керувався правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, а також виходив з того, що дії банку щодо включення у платіж за кредитом, згідно із ставками, розміром та порядком нарахування визначених зазначеними в позові документами простроченого тіла кредиту (відсотки) у сумі 10604,38 грн., пені за прострочене зобов`язання у сумі 21018,27 грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 300 грн., штрафів у сумі 500,00 грн. (фіксована частина), 2587,08 грн. (процентна складова), коштів за послугою «Миттєва розстрочка» зарахованих на картку відповідача НОМЕР_2 з рахунку НОМЕР_3 від 19.08.2017року на суму 1,047грн., з рахунку НОМЕР_9 від 18.08.2017року на суму 2,080 грн., з рахунку НОМЕР_10 від 17.08.2017року на суму 4,576.00 грн., з рахунку НОМЕР_11 від 16.08.2017 року на суму 1,166.55 грн., з рахунку НОМЕР_12 від 12.08.2017 року на суму 1,047.00 грн. через не підтвердження належними доказами є незаконним, а тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Також суд виходив з того, що сума зобов`язань відповідача в межах встановлених судом умов кредитного договору є меншою, ніж сума фактично сплачених нею на користь позивача грошових коштів за період з 04.06.2015 року по 07.02.2019 року у розмірі 48329,64 грн., а тому в позові слід відмовити.

Проте з такими висновками суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтями 626, 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами першою, другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Разом з тим, у анкеті-заяві позичальника від 05 грудня 2012 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Обґрунтовуючи своє право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, позивач крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05 грудня 2012 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також вони містять додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Тому суд правильно дійшов висновку, що зазначені документи не є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції дійшов правильного висновку і про те, що до вказаних правовідносин також неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, суд правильно вважав, що надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

При визначенні розміру заборгованості банк, пославшись на Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, включив у платіж за кредитом, згідно зі ставками, розміром та порядком нарахуванням, визначеними цими документами, заборгованість за пенею - 21018,27 грн. (за прострочене зобов`язання), та 300 грн. (за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.), а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2587,08 грн. - штраф (процентна складова).

Колегія суддів вважає, що оскільки витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua та містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідачки, то їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05 грудня 2012 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Аналогічні висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), якими і керувався суд першої інстанції приймаючи рішення у справі.

За такого суд правильно дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь банку заборгованості за пенею - 21018,27 грн. (за прострочене зобов`язання), та 300 грн. (за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.), а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2587,08 грн. - штраф (процентна складова), у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки щодо їх сплати позивачу у анкеті-заяві від 05 грудня 2012 року, а Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, не може вважатися у цій справі складовою частиною спірного кредитного договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`являв.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку в частині вирішення спору щодо стягнення основної суми заборгованості (тіло кредиту).

Так, з наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що банк визначив заборгованість за кредитом у розмірі - 30423,36 грн., з якої - 19818,98 грн. - поточна заборгованість за тілом кредиту, а 10604,38 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Отже, заборгованість за тілом кредиту (згідно розрахунку позивача) має 2 складові: поточну заборгованість (тіло кредиту на звітну дату) та прострочену заборгованість (тіло кредиту прострочене на звітну дату).

Слід зазначити, що сума кредиту вважається простроченою у разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу.

Встановивши, що банк надав відповідачці кредит, а відповідачка його не повернула, суд помилково дійшов висновку, що заборгованістю за тілом кредиту є не вся фактично отримана та не повернута банку сума кредитних коштів, а тільки поточна заборгованість. При цьому суд помилково зазначив в рішенні суду, що заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 10604,38 грн. фактично є відсотками, а тому не підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки щодо сплати позивачу процентів у анкеті-заяві від 05 грудня 2012 року.

Визначаючи заборгованість за тілом кредиту, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, колегія апеляційного суду враховує те, що згідно наявної в матеріалах виписки за картковим рахунком відповідачка активно користувалася кредитною картою, отримуючи кредитні кошти від банку та здійснюючи погашення отриманих коштів.

Згідно довідки позивача (а. с. 122(зворот)) відповідачка неодноразово отримувала картки. Так, перший раз вона отримала картку № НОМЕР_5 05.12.2012р. зі строком дії до березня 2016 року, другий раз отримала картку № НОМЕР_6 29.03.2016р. зі строком дії до травня 2018 року, та третій раз 16 вересня 2016р. картку № НОМЕР_7 зі строком дії до серпня 2020 року.

До суду з вимогами про стягнення заборгованості банк звернувся в лютому 2019 року.

В той же час, слід зазначити, що укладений між сторонами кредитний договір від 05 грудня 2012 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів погоджується з висновком суду, що позивачем при зверненні до суду строк позовної давності не пропущено і він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Рішення суду відповідачкою в цій частині оскаржене не було.

Згідно розрахунку позивача, сума отриманих, але неповернених кредитних коштів станом на 07 лютого 2019 року без урахування нарахованих позивачем штрафних санкцій, становить 30423,36 грн.

При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково вважав, що кошти за послугою «Миттєва розстрочка», зараховані на картку відповідачки НОМЕР_2 з рахунку НОМЕР_3 від 19.08.2017року на суму 1,047грн., з рахунку НОМЕР_9 від 18.08.2017року на суму 2,080 грн., з рахунку НОМЕР_10 від 17.08.2017року на суму 4,576.00 грн., з рахунку НОМЕР_11 від 16.08.2017 року на суму 1,166.55 грн., з рахунку НОМЕР_12 від 12.08.2017 року на суму 1,047.00 грн., не були отримані відповідачкою через не підтвердження цього факту належними доказами, а тому їх не потрібно включати в розрахунок заборгованості за тілом, виходячи з наступного.

АТ КБ «ПриватБанк» надає можливість своїм клієнтам, які мають кредитну картку, скористатися сервісом «Миттєва розстрочка». Відповідачка за допомогою кредитної картки скористалася даним сервісом.

Отримання зазначених коштів відображено в виписці по рахункам, які згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12.04.2012р., мають статус первинних документів, а отже є належними та допустимими доказами по справі.

Як зазначено в письмових поясненнях банку і це підтверджується виписками про рух коштів, було оформлено 6 послуг «Миттєва розстрочка», 5 з яких «Швидка готівка» з зарахуванням готівки на карту клієнта. Джерелом оформлення в 2017р. був телефонний дзвінок клієнту, якому було запропоновано даний сервіс. Після надання згоди клієнтом та підтвердження SМS - повідомленням, грошові кошти були надані по наступним послугам:

1) з рахунку НОМЕР_3 від 19.08.2017року на суму 1,047грн. з перерахуванням на карту НОМЕР_8 клієнта;

2)з рахунку НОМЕР_9 від 18.08.2017року на суму 2,080 грн. зарахуванням на карту НОМЕР_8 клієнта;

3) з рахунку НОМЕР_10 від 17.08.2017року на суму 4,576.00 грн. з перерахуванням на карту НОМЕР_8 клієнта;

4) з рахунку НОМЕР_11 від 16.08.2017 року на суму 1,166.55 грн. з перерахуванням на карту НОМЕР_8 клієнта;

5) з рахунку НОМЕР_12 від 12.08.2017 року на суму 1,047.00 грн. з перерахуванням на карту НОМЕР_8 клієнта;

6)з рахунку НОМЕР_16 від 29.07.2017 року на суму 1166,55 грн. -придбання товару в «Миттєву розстрочку» торгова точка «Золотий вік» (транзакція без введення ПІН-коду).

Транзакцію щодо придбання товару в торговій точці «Золотий вік» відповідачка не заперечує.

Після цього відповідачка продовжила активно користуватися карткою, отримуючи кредитні кошти від банку та здійснюючи погашення отриманих коштів, а тому мала можливість слідкувати за рухом коштів по рахунку та вчасно виявити транзакції, згоду на які, як вона стверджує, не надавала. Проте до звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості протягом тривалого часу (майже 2 роки) вона з будь - якими запереченнями з цього приводу до банку не зверталася.

Надана апеляційному суду копія листа відповідачки до банку з вимогою проведення службового розслідування з приводу зазначених транзакцій, який згідно пояснень представника відповідачки був направлений банку в травні 2019р., тобто під час розгляду справи в суді, не має ні підпису, ні дати звернення, ні відмітки про отримання банком цього листа. Як зазначила представник відповідачки відповіді на дане звернення відповідачка не отримала. До правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій за даним фактом відповідачка не зверталася.

Тому колегія суддів приходить висновку, що відповідачкою в супереч положенням ч.1 ст. 81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти вимог банку в цій частині та на спростування доказів, які були надані позивачем.

Оскільки під час списання чергового щомісячного платежу по Миттєвій розстрочці відповідачкою було використано всю суму кредитного ліміту, списання коштів здійснювалося за рахунок овердрафту, який надається банком клієнту у разі перевищенння суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування, що і спричинило перевищення тіла кредиту над розміром встановленого кредитнострокового кредиту.

Помилковим є також висновок суду, що сума зобов`язань відповідача в межах встановлених судом умов кредитного договору є меншою, ніж сума фактично сплачених нею на користь позивача грошових коштів за період з 04.06.2015 року по 07.02.2019 року у розмірі 48329,64 грн., а тому в позові слід відмовити. При цьому колегія суддів враховує, що судом в рішенні не зазначена з наведенням відповідного розрахунку, встановлена судом сума отриманих відповідачкою коштів за період дії договору, починаючи з 05 грудня 2012 року, проте, зазначена сума фактично сплачених нею на користь позивача грошових коштів у розмірі 48329,64 грн., але тільки за період з 04.06.2015 року по 07.02.2019 року, а не за весь час дії договору, починаючи з 2012 р. без зазначення правового обґрунтування таких підрахунків та не врахування інших платежів за весь час дії кредитного договору.

В той же час, згідно розрахунку банку тільки за період з 04.06.2015 року по 07.02.2019 року відповідачкою було використано кошти у розмірі 50921,30грн.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення основної заборгованості за кредитом (тіло кредиту) підлягають задоволенню в розмірі 30423,36 грн.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки судом встановлено фактичні обставин справи, однак неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення основної суми заборгованості, колегія суддів вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанцій в цій частині з прийняттям нового рішення про задоволення позову в цій частині про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 30423,36 грн. основної заборгованості за кредитом (тіло кредиту).

Судове рішення в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за пенею - 21018,27 грн. (за прострочене зобов`язання) та 300 грн. (за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.), а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2587,08 грн. - штраф (процентна складова) необхідно залишити без змін.

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та позову в повному обсязі.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1921грн. За подачу апеляційної скарги ним було сплачено судовий збір у розмірі 2881,50 грн. Тому з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (55%) з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подачу позову у розмірі 1056грн. 55 коп. та за подачу апеляційної скарги у розмірі 1584 грн.82 коп., а всього 2641 грн.37 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 30423 грн. 36 коп. та судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення 30423 грн. 36 коп. задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_14 , місце проживання - АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (, рах. № НОМЕР_15 , МФО 305299) заборгованість за кредитним договором (тіло кредиту) б/н від 05 грудня 2012 року у розмірі 30423 грн. 36 коп. та судові витрати у розмірі 2641 грн. 37 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 21 листопада 2019 року